КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
Справа №756/10404/14-ц                         Головуючий у суді 1 інстанції: Шумейко О.І.
Провадження №22-ц/824/5143/2021       Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
24 червня  2021 року                                                        м. Київ
 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                              Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою адвоката Горпинченко Лілії Василівни представника ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИЛА
У липні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , з якого просило стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 96 741 грн 53 коп. та судові витрати.
В обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що у жовтні 2003 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 22 708 дол. США під 13% річних на строк до 10 жовтня 2008 року з метою купівлі транспортного засобу.
Відповідач свої договірні зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість по кредитному договору у загальному розмірі 96 741 грн 53 коп.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року позов  ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №029/12-329к від 17 жовтня 2003 року, що виникла за період з 17 жовтня 2003 року по 27 червня 2014 року, а саме: заборгованість за кредитом - 41 894 грн 73 коп., заборгованість за відсотками по користуванню кредитними коштами - 42 887 грн 71 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 6 102 грн 67 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 5 856 грн 42 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у сумі 967 грн 42 коп.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк», заінтересовані особи: АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року по справі №756/10404/14-ц (номер провадження №2/756/4208/14) за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №029/12--239к від 17 жовтня 2003 року з ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа-Банк».
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року заяву адвоката Горпинченко Л.В. представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, адвокат Горпинченко Л.В. представник ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі.
Вказує, що в кінці листопада 2020 року ОСОБА_1 дізнався, що відносно нього приватним виконавцем здійснюється виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2014 по справі №756/10404/14-ц. 
Зазначає, що відповідач не отримував судових повісток, не був присутнім у судових засіданнях, копію заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року по справі №756/10404/14-ц отримав лише після ознайомлення із матеріалами справи, а саме 27 листопада 2020 року.
Указані обставини позбавили можливості ОСОБА_1 надати суду відзив на позовну заяву, докази, заявляти клопотання, а також заяву про застосування строку позовної давності, що не дозволило відповідачу реалізувати свої процесуальні права. 
Вважає, що висновок оскаржуваного рішення не відповідає дійсним обставинам справи, сума на яку посилається позивач не підтверджена жодними доказами по справі, а судом не було повно з`ясовано усіх фактичних обставин справи. 
Зауважує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав договір кредиту від 17 жовтня 2003 року №029/12-239к. та розрахунок заборгованості, що не є належним доказом виникнення заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутні документи бухгалтерського обліку кредитних операцій позивача щодо нарахування та погашення відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором; первинні документи стосовно отримання, погашення та використання грошових коштів боржника за кредитним договором, зокрема платіжні доручення та інші розрахункові документи банків.
АТ «Альфа-Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Вказує, що відповідачу було достеменно відомо про існування заборгованості, оскільки він такого факту не оспорював та погодився її сплатити. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 жовтня 2003 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №029/12-239к.
Відповідно до п. 1.1. Договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 22 708 доларів США зі сплатою 13 процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10 жовтня 2008 року.
Згідно п. 1.2. Договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: оплату автомобіля марки Skoda SuperB Classik 1.8, 2003 року випуску.
У відповідності до п. 3.3.8. Договору позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит з нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у термін, визначений договором.
У пункті 4.1 Договору зазначено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4. цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1., 2.6.3., 3.2.3., 4.3., 5.4., позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБ України, що діє у цей період.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою сторона відповідача зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що банком надавались кредитні кошти відповідачу, проте колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки відповідачем дану обставину не спростовано належними та допустимими доказами.
Отже, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості станом на 27 червня 2014 року відповідач має заборгованість за кредитним договором №029/12-239к від 17 жовтня 2003 року у загальній сумі 96 741 грн 53 коп., у тому числі заборгованість за кредитом - 41 894 грн 73 коп., заборгованість за відсотками по користуванню кредитними коштами - 42 887 грн 71 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 6 102 грн 67 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 5 856 грн 42 коп.
При цьому, матеріали справи не містять доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, а посилання сторони відповідача про відсутність заборгованості не заслуговують на увагу.
Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач  ОСОБА_1 згідно зі ст.526 ЦК України був зобов`язаний виконати належним чином та у встановлений строк даний договір, але у встановлений договором строк договірних зобов`язань не виконав.
Колегія суддів у повній мірі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За положеннями ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України)
За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.
Відповідно до п. 2.4.1. Договору кредиту сплата відсотків здійснюється у валюті кредиту на відповідний рахунок щомісячно до 10 числа місяця наступного за звітним. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, а позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих відсотків згідно з п.2.4 у попередній робочий день місяцем в якому нараховані проценти.
Згідно з наданим позивачем розрахунком останній платіж відповідачем був здійснений 20 листопада 2006 року ( а.с. 5-6).
З позовом позивач звернувся 27 липня 2014 року.
Згідно з матеріалами справи встановлено, що банк, під час дії кредитного договору не скористався правом дострокової вимоги повернення боргу.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14), від 01 жовтня 2014 року (справа №6-134цс14), від 11 лютого 2015 року (справа №6-240цс14), від 29 березня 2017 року (справа №6-1996цс16), які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для застосування судами України.
Умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Відповідно до ч. 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визнанні поважними причини пропуску даного строку.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).
Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
У своїй апеляційній скарзі скаржник вказує, що відповідач не отримував судових повісток, не був присутнім у судових засіданнях, копію заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року по справі №756/10404/14-ц отримав лише після ознайомлення із матеріалами справи, а саме 27 листопада 2020 року, що позбавило його можливості скористатись своїм правом подати свої заперечення щодо позовних вимог та заяву про застосування строку позовної давності.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині другій статті 128 ЦПК України зазначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Отже, лише у разі відсутності відповідача в місці проживання та отримання будь-ким з повнолітніх членів його сім`ї, які проживають разом з ним, судової повістки або судового повідомлення вважається, що відповідач повідомлений належним чином про вчинення процесуальної дії.
Як вбачається з матеріалі справи 27 липня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 
21 серпня 2014 року Оболонським районним судом м. Києва відкрито провадження по даній справі та призначено її розгляд на 25 вересня 2014 року.
При цьому, на адресу  ОСОБА_1 , зазначену в позовній заяві, суд першої інстанції направив поштою рекомендованим листом із повідомленням належним чином завірену копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та розгляд її в порядку спрощеного позовного провадження й додані до неї матеріали позовної заяви (а.с. 20).
Однак, в матеріалах справи міститься поштовий конверт, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 20), а не через відсутність відповідача за місцем проживання.
Таким чином,  ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи судом першої інстанції та був позбавлений можливості заявити про застосування спливу позовної давності.
Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою статті 376 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на це рішення суду першої інстанції.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц (провадження №14-59цс18) та у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №317/3698/15-ц (провадження №61-19795св18).
У апеляційній скарзі адвокат Горпинченко Л.В. представник ОСОБА_1 зазначала про необхідність застосування строків позовної давності (а. с. 84-88).
Рішення суду повинно бути мотивованим, містити відповіді на всі аргументи, а відповідь на аргумент відповідача, зазначений в апеляційній скарзі, про недотримання позивачем строку позовної давності є суттєвим і впливає на суть спору.
Як зазначено вище законом не встановлено вимог щодо форми такої заяви сторони.
Оскільки за умовами кредитного договору кінцевим терміном повернення основної заборгованості встановлено 10 жовтня 2008 року, то у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.
Крім того, враховуючи приписи ст. ст. 549, 550, 551, 610, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, а також положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів вважає, що до вимог позивача підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки позивачем протягом встановленого законом строку не пред`явлено вимоги до позивача.
А відтак, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1452 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу адвоката Горпинченко Лілії Василівни представника ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1452 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                      О.І. Сліпченко

                                                                                                 Л.П. Сушко