ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3813/21 Справа № 206/3006/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання права власності в порядку спадкування,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У липні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання права власності в порядку спадкування.
       В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, згідно з яким заповідала позивачу частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
        Вказана частка належала померлій на праві приватної власності. Інша частина квартири належить відповідачу ОСОБА_1 . 
       Після смерті матері, вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак нотаріусом було надано постанову від 24.10.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. 
       Відповідач є її братом, однак вони зовсім не спілкувались та не підтримували родинний зв`язок, оскільки мати свого часу покинула її та жила окремо. Останнім часом вона почала відновлювати спілкування з матір`ю і тоді фактично познайомилась з відповідачем. Мати на той час хворіла на цукровий діабет і потребувала особливого догляду, а вона почала надавати їй допомогу у лікуванні та догляді. 
       Після подій 2014 року у Донецькій та Луганській областях відповідач вирішив йти на військову службу за контрактом і перед матір`ю постало питання про те, хто за нею буде доглядати, оскільки за відсутністю відповідача вона залишилась одна. 
       Позивач, за погодженням з матір`ю та відповідачем, забрала ОСОБА_3 жити до себе у м. Новомосковськ, де могла постійно здійснювати за нею догляд та надавати необхідну їй допомогу. З нею мати проживала до самої смерті. Коли вона забирала матір до себе, ані вона, ані матір не забирали будь-яких документів, що підтверджують право власності на квартиру, отже вони залишились у квартирі де зараз проживає відповідач. 
       Після смерті матері вона неодноразово намагалась зв`язатися з відповідачем телефоном, однак він ігнорував її дзвінки і до сьогоднішнього дня вона не має можливості спілкуватися з відповідачем та отримати доступ до правовстановлюючих документів на частину квартири, що належала матері. 
       Вважає, що відповідач, утримуючи усі правовстановлюючі документи на майно померлої позбавив її законного права на отримання спадщини.
       Враховуючи зазначене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2-4).
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання права власності в порядку спадкування – задоволено.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.150-155).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Зазначає, що ОСОБА_3 страждала на психічні розлади, приймала психотропні препарати, в силу похилого віку не усвідомлювала своїх дій, складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 не відповідало її дійсній волі (164-167).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними дітьми ОСОБА_3 (а.с. 8-11, 107).
       Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 09 листопада 1999 року спірна квартира за адресо: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_3 та членам її сім`ї – ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.83)
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 21 січня 2015 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 77, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.84).
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2015 року після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , отримали у спадщину по 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.81-82).
       Таким чином, ОСОБА_3 в загальному розмірі належало 1/2 частина спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина вказаної квартири належить відповідачу ОСОБА_1 .
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла про що 27 березня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 282 (а.с.8).
       За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. 01 серпня 2015 року, реєстровий № 772, згідно якого ОСОБА_3 заповідала належну їй на праві приватної власності частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.9)
       16 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с.28).
       24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с. 43).
       Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилася після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 7,44).
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки позивач має право на спадкування зазначеного спадкового майна на підставі заповіту, складеного ОСОБА_3 01 серпня 2015 року, однак на теперішній час оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлена можливості, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів на спірну квартиру.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Однак не може погодитись з рішенням суду в частині стягнення судового збору. 
       Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
       Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       Відповідно до ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
       Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.
       Відповідно до частин першої та третьої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.
       Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
       У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснення, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.
       За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
       У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
       З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
       Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про те, що у позивачки існують перешкоди для оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку, оскільки постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилася після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на вказане нерухоме майно.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах спадкові права ОСОБА_2 підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини цієї справи, позивачка позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку, що враховано судом першої інстанції.
       Посилання апелянта на той факт, що ОСОБА_3 страждала на психічні розлади, приймала психотропні препарати, в силу похилого віку не усвідомлювала своїх дій та, що складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 не відповідало її дійсній волі є безпідставними та такими що не підтверджені належними та допустимими доказами.
       Крім того, відповідач, будучи обізнаним про існування заповіту на ім`я позивача ОСОБА_2 з 2019 року до теперішнього часу вказаний заповіт не оспорював. Доказів, які б спростовували дійсність даного заповіту, матеріали справи не містять.
       Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку та дійшов до вірного висновку про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Разом з тим, з матеріалів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасники бойових дій.
       Таким чином, суд першої інстанції у зв`язку із неповним встановленням всіх обставин справи дійшов помилкового висновку стосовно стягнення із відповідача на користь позивача сплаченого судового збору. Тому на підставі ст. 376 ЦПК України, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог стосовно стягнення судового збору, з ухваленням нового судового рішення в цій частині, яким позивачу слід компенсувати судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн, за рахунок держави. 
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року скасувати в частині стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким компенсувати ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн, за рахунок держави. 
       В решті рішення залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: