ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року 
м. Харків

справа № 642/4817/19
провадження № 22-ц/818/1750/21  

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів -Маміної О.В., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря - Супрун Я.С., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа - Харківська міська рада, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року в складі судді Пашнєва В.Г. 

УСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом вселення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) та передати їй ключі від неї. 

Позовна заява мотивована тим, що в 2004 році між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. На підставі рішення Харківського міськвиконкому від 2005 року за ОСОБА_4 було закріплено однокімнатну Квартира, що досі не приватизована та знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс». Станом на 20.02.2019 у Квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно із Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. 18.03.2014 шлюб між подружжям ОСОБА_1 був розірваний, проте позивачка залишилась проживати у Квартирі після розірвання шлюбу. В той час, як відповідач залишив квартиру і вивіз особисті речі. Понад двох років він в Квартирі не проживав, не цікавився її утриманням. Позивачка самотужки сплачувала грошові кошти за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями, неодноразово повідомляла компетентні органи про неналежне надання послуг з централізованого опалення, у зв`язку із чим уповноваженими особами були складені відповідні акти-претензії, що також підтверджує факт її постійного проживання у вказаній квартирі. Відповідач, скориставшись її відсутністю у місті, приїхав до квартири, замінив замок на вхідних дверях та поставив сигналізацію в квартирі, що цілком обмежило позивачу самостійно потрапити до Квартири. Позивачка вимушена була викликати поліцію та «медвежатників», щоб потрапити до своєї квартири. Проте потрапити до квартири змогла лише тоді, коли туди прибув відповідач, який відчинив двері. Опинившись у квартирі, позивачка побачила, що у ній відсутні всі її особисті речі, у зв`язку із чим вона була вимушена звернутись до правоохоронних органів із повідомленням про крадіжку. На теперішній час вона позбавлена можливості користуватися Квартирою, де вона постійно проживала та зареєстрована у встановленому законом порядку. Тому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом (квартирою), шляхом вселення її до Квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 . Квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 та передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що факт того, що шлюб між сторонами по справі був розірваний не впливає жодним чином на належне у позивачки право користування жилим приміщенням в Квартирі, як колишнього члена сім`ї наймача, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР. За змістом зазначеної правової норми припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Позивач довела, що була обмежена у здійсненні свого права користування Квартирою, без належної правової підстави (без відповідного на те рішення суду). В той час, як рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020, що набрало законної сили 07.04.2020 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації у Квартирі. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповного з`ясування фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно установив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону. Так в матеріалах справи достатньо доказів, що позивач в Квартирі постійно не проживала, а лише періодично з`являлася до неї. Судом першої інстанції не врахована, що житлова площа кімнати становить 15 кв.м тому спільне проживання позивачки з відповідачем в ній неможливо. Чеки надані відповідачем про сплату комунальних послуг підтверджують лише той факт, що позивачка, заздалегідь намагалася підготуватись до того щоб заволодіти в майбутньому спірною квартирою. Крім цього, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки з позовними вимогами про зобов`язання передати ключі від спірної квартири позивач не зверталась. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на законність та обґрунтованість зроблених судом висновків та безпідставність наведених в апеляційній скарзі доводів. 
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.02.2019 (а.с. 7).
18.03.2014 між позивачкою та відповідачем шлюб розірваний Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 6).
На підставі рішення Харківського міськвиконкому від 2005 року за відповідачем було закріплено однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_4 не приватизована та знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс».
Після розірвання шлюбу позивачка продовжила проживати в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг, в яких зазначено її підпис та прізвище, ім`я та по батькові як платника комунальних послуг (а.с. 10-19).
Крім того, факт проживання вищезначеній квартирі позивачки, пітверджується актами-претензіями, які були складені у зв`язку із повідомленням компетентних органів позивачкою про неналежне надання послуг з централізованого опалення (а.с. 20-24).
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020, яке набрало законної сили 07.04.2020 відповідачу відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації (а.с. 78-80).
Вищезаначеним рішенням встановлено, що відповідач замінив замок на вхідних дверях до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та поставив сигналізацію, що цілком обмежило позивачку самостійно потрапити до квартири, в якій вона проживала та була зареєстрована, у праві користування якою вона позбавлена не була ( а.с. 9, 78-80)
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі ст.61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.Відповідно до ст.65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Крім того, відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Аналогіна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку про те, що позивачка була обмежена у здійсненні свого права користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , без належної правової підстави.
Доводи апелянта, щодо предиюціальності рішення суду по справі № 64/3044/19 та непроживання позивачки у спірній квартирі судова колегія вважає безпідставними, оскільки вищезазначене рішення набрало законної сили, та обставини встановлені ним, не підлягають доказуванню при розгляді дісної справи ( ч. 4 ст.82 ЦПК України) 
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення у межах позовних вимог. Обраний позивачкою спосіб захисту є ефективним та призведе до поновлення її права користування Квартирою. 
Оскільки справа розглянута у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                        О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна

                                                                       Н.П. Пилипчук