ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/873/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/2763/20 Категорія: 310020000 	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Василенко Л.І., Карпенко О.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Пилипенко Р.Б.

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Суходольського О.М. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області, 09.03.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -
в с т а н о в и в :

18.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 17.09.2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .
Позивач ОСОБА_1 вказує в позові, що від даного шлюбу у сторін народилась дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір?ю і перебуває на її повному утриманні. 
ОСОБА_1 зазначає, що угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, не займається вихованням сина та не надає ніякої допомоги. На неодноразові звернення позивача про матеріальну допомогу відповідач ОСОБА_2 ніяк не реагував, хоча, як батько дитини, зобов`язаний утримувати сина до повноліття. 
Позивач ОСОБА_1 посилається в позовній заяві, що інших неповнолітніх дітей у відповідача немає, він працездатний, його стан здоров`я дозволяє працювати в ДП «Золотоніський лісгосп». 
Враховуючи вище викладене, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 його доходу (заробітної плати), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.12.2020 року і до досягнення сином повноліття.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Пилипенка Р.Б. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що з рішенням суду категорично не погоджується, вважає рішення необґрунтованим та прийнятим із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем ОСОБА_2 не заперечувався факт того, що малолітній ОСОБА_3 на даний час проживає у АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 . 
Судом першої інстанції також до не прийнято до уваги та не враховано, що на момент прийняття оскаржуваного судового рішення від 09.03.2021 року про відмову у стягненні аліментів у даній справі, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28.01.2021 року, справа № 695/2247/20. Як вбачається із тексту рішення суду про розірвання шлюбу, у вказаному судовому процесі у відповідача ОСОБА_2 не було претензій стосовно місця проживання спільного сина ОСОБА_4 , та не заявлялися вимоги про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом з його батьком.
Скаржник в апеляційній скарзі посилається, що жодною нормою цивільного процесуального законодавства чи Сімейного кодексу України не передбачено обов`язку матері надавати довідки про її спільне проживання із дітьми у випадку, якщо такий факт презюмується із самої суті материнства, та відсутності судового рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини із її батьком.
В зв`язку з викладеними вище обставинами, скаржник ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції порушено право дитини ОСОБА_3 на гідне матеріальне забезпечення, та отримання матеріальної допомоги від батька під надуманим формальним приводом відсутності у позивача ОСОБА_1 «довідки про проживання із матір`ю дитини», що , на думку скаржника, не передбачено жодним нормативно-правовим актом.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Пилипенко Р.Б., який діє в інтересах позивача, просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 року у справі № 707/2763/20 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 у повному обсязі, стягнувши із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дитини – сина ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку ( доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову, тобто 15.12.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
        За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно – процесуального закону.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що дитина проживає разом із матір?ю ОСОБА_1 , та перебуває на її утриманні.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження від 03.02.2017 року, Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 07, зареєстрований виконавчим комітетом Білозірської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області (а. с. 8).
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 січня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 вересня 2016 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ, актовий запис № 452, - розірвано.
Згідно даних довідки дошкільного навчального закладу загального розвитку «Калинка» від 07.12.2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує дошкільний навчальний заклад загального розвитку «Калинка» з 05.10.2020 року (а. с. 9).
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що предметом спору у вказаній справі є стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області від 9 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
В даній ухвалі суд зобов`язав позивача ОСОБА_1 надати суду довідку про проживання малолітнього сина разом з матір?ю та перебування дитини на її утриманні. При цьому, суд вказав, що вказані документи позивачу, слід надати суду у строк до 09 березня 2021 року ( а. с. 19 – 20 ).
У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст.77 ЦПК України, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що вказано у ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. 
Як вбачається із матеріалів справи, оскільки розгляд справи відбувся в спрощеному порядку без повідомлення сторін, то сторони не приймали участі у розгляді справи, не мали можливості подавати свої клопотання та докази в разі потреби суду.
Отримавши копію рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, позивач ОСОБА_1 , захищаючи законні права та інтереси свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу на рішення суду та в додатках до скарги надала довідки щодо відвідування дитини дошкільного закладу з 05.10. 2020 року та довідки № 14 від 27.03. 2021 року, підписаної головою квартального комітету ОСОБА_6 щодо місця проживання позивача ОСОБА_1 та неповнолітнього сина.
У відповідності до наданої позивачем довідки № 14 від 27.03. 2021 року, доданої до апеляційної скарги, виданої головою квартального комітету м. Золотоноша, вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та старшим сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 ( а. с. 42) .
Звертаючись в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання сина, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 не приділяє належної уваги сім`ї, не дбає про матеріальне благополуччя й розвиток їхньої сім`ї, практично не займається вихованням та утриманням сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач вказувала, що від відповідача ОСОБА_2 не надходять достатні кошти та матеріальна допомога на утримання і виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а дитина перебуває на утриманні та проживає разом із матір`ю за місцем фактичного проживання. ОСОБА_1 зазначала у позові, що на даний час малолітній дитині, сину ОСОБА_3 необхідно постійно купувати дитячі речі й одяг, змінювати сезонне взуття, а також купувати предмети дитячої гігієни й продукти харчування та різноманітні іграшки, необхідні для всебічного розвитку дитини. На разі особистих грошових заощаджень позивачу ОСОБА_1 критично не вистачає для утримання та виховання двох дітей, оскільки вона має лише несистематичні мінливі підробітки. Тому, звертаючись в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання сина, позивач вказувала на необхідність надання матеріальної допомоги спільному неповнолітньому сину сторін по справі, посилаючись на встановлений законодавством обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та ст. 180 СК України, передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх праві не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому, слід враховувати, що у разі спору, суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 просила стягнути аліменти з відповідача ОСОБА_2 на утримання дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову, тобто з 15.12.2020 року, і до досягнення дитиною повноліття.
Однак, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, обставини справи, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що розмір, який просить позивач стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 на утримання дитини є завищеним, а тому суд вважає, що 1/ 4 частина з всіх видів заробітку (доходу ) відповідатиме вимогам закону та законним правам дитини на матеріальне забезпечення, яке має надавати і батько дитини, оскільки така частка має бути не меншою, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, виходячи з наступного.
Як зазначалося раніше, судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду в суді апеляційної інстанції даної справи, колегією суддів апеляційного суду було встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані про заробітну плату відповідача ОСОБА_2 , отримання відповідачем інших доходів, які б давали можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини заробітку.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
За таких встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку є справедливим та достатнім, зокрема, виходячи з матеріального становища сторін, рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вказаних у ст.141 СК України та фактичного затрачання позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання та розвиток дитини.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, виходячи з принципу справедливості, розумності та з урахуванням потреб неповнолітньої дитини, врахувавши, що відповідач ОСОБА_2 за віком є молодою працездатною особою, доказів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров?я або ж суттєвих змін у сімейному стані, які б унеможливлювали ним сплату аліментів на дитину у відповідному розмірі, як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_2 не надав. 
Тому за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення аліментів із відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання дитини, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/ 4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову, тобто з 15.12.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду підлягають задоволенню, але вимоги апеляційної скарги щодо стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини підлягають частковому задоволенню, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення апеляційним судом, оскільки апеляційний суд приймає до уваги порушені права та інтереси малолітньої дитини, так як судом першої інстанції було формально відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, та суд першої інстанції недостатньо роз`яснив позивачу його права щодо надання доказів на підтвердження вимог про стягнення аліментів на дитину.
Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК рішення суду про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно зі ст. 141 ч.6 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд, зокрема, апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст.141 ЦПК України судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. за подання позовної заяви та 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича – задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – скасувати, прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код іпн. НОМЕР_2 , працючого у ДП «Золотоніський лісгосп», зареєстрованого АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дитини, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/ 4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову, тобто з 15.12.2020 року та до досягнення дитиною повноліття.
Рішення про стягнення аліментів в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання.
Судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги стягнути із ОСОБА_2 на користь держави у розмірі 2109 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 28.05. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко