КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Савлук  Т.В.
Єдиний унікальний номер справи № 755/1571/2021 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6082/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
27 травня  2021 року                                                                                    м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М., Савченка С.І.,
           секретар                        - Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на  ухвалу судді   Дніпровського    районного  суду м. Києва  від   04 лютого  2021року  у  справі за  заявою ОСОБА_1   про визнання та надання дозволу  на примусове виконання  рішення Рузського районного суду Московської області  від 05 березня 2020 року  у справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2   про визначення місця проживання дитини, заінтересована  особа ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У січні 2021 року (26 січня 2021 року)  ОСОБА_1 звернулася із заявою  про надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області  від 05 березня 2020 року  у справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2   про визначення місця проживання дитини.
У заяві зазначила, що вказаним рішенням місце проживання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1   визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1   за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане рішення набрало законної сили, а тому  заявник просила надати дозвіл на примусове  виконання рішення  на території  держави  Україна.      
Ухвалою судді Дніпровського районного суду  м. Києва  від  04 лютого  2021 року   заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто заявнику.
Не погоджуючись  з ухвалою судді,  ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу , в якій просила скасувати  ухвалу, направити справу для продовження  розгляду справи  до суду першої інстанції.
У скарзі  посилалась на порушення норм  процесуального  права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, заінтересована особа  ОСОБА_2  зазначив, що ухвала судді  є законною і обґрунтованою. 
 
 Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи на  2021 року  за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники  приймали участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції.  
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду та повертаючи заяву ОСОБА_1 виходив із того, що заявницею  не  надано доказів  на підтвердження того, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи Рузським районним судом  Московської області.
З таким висновком  суду  колегія суддів не погоджується з таких підстав.
Правове регулювання порядку розгляду зазначеного клопотання здійснюється нормами Європейської конвенції про визнання та приведення до виконання рішень іноземних арбітражів від 10 червня 1958 року, багатосторонньої угоди «Про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» ратифікованою 19 грудня 1992 року та підписаною Україною 20 березня 1992 року, Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», ратифікованої 10 листопада 1994 року та підписаної Україною 22 січня 1995 року, а також нормативно-правовими актами України.
Відповідно до ст.53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про вирішення примусового виконання рішення подається в компетентний суд сторони, що домовляється, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано до суду, який виніс рішення по справі у першій інстанції. Цей суд направляє клопотання суду, компетентному винести рішення по клопотанню.
Також, згідно з п.5.1 Розділу «Питання визнання і виконання іноземних судових рішень в Україні» Наказу Міністерства юстиції України від 27 червня 2008 року №1092/5/54 «Про затвердження Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень» (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за №573/15264), рішення іноземного суду визнається та виконується в Україні, якщо його визнання та виконання передбачено міжнародним договором України або за принципом взаємності у відносинах з іноземною державною, рішення суду якої має виконуватися в Україні.
 Відповідно до п. 5.3. Інструкції, іноземне клопотання розглядається судом України за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження не відоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом України за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Відповідно до п.5.5. Інструкції, розгляд іноземного клопотання здійснюється згідно з Цивільним процесуальним кодексом України, а стосовно рішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу - із Законом України "Про міжнародний комерційний арбітраж". У разі, якщо міжнародний договір містить інші норми, застосовуються положення міжнародного договору.
У відповідності до п.12 Постанови ВСУ клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.
Пунктом 10 вищевказаної Постанови Верховного Суду України визначено, що під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувача та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.
Процесуальні правовідносини, які спрямовані на визнання та виконання рішень іноземних суддів в Україні врегулюванні у розділі ІХ чинного Цивільно-процесуального кодексу України.
Згідно із ст. 462 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Відповідно до ст. 463 Цивільного процесуального кодексу України , рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
В ч. 1 ст. 465 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).
Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
Пленум Верховного Суду України у п.1 своєї Постанови № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року розяснив, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів.
У відповідності до ч. 1 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.
Частинами 2 та 3 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України передбачено необхідність додати до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також визначено перелік документів, що додаються до клопотання, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору.
10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.
Відповідно до положень ст. 51 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань; б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.
Положеннями частин 2, 3 ст. 54 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року визначено, що суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.
У поданому клопотанні зазначається про відсутність місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 та вказано місце його перебування: АДРЕСА_2 .
У відповідності до ч. 1 ст. 464 Цивільного процесуального кодексу України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.
За відомостями електронного реєстру територіальної громади м.Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованим не значиться.Разом з тим, представник  ОСОБА_2 - адвокат Простибоженко  О.С. зазначив, що  саме за цією адресою  в даний час перебуває ОСОБА_2 .  Вказана обставина  підтверджується «Довідкою  про звернення за  захистом в України» (а.с. 120). 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання  в Україні»  громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ст. 3 вказаного Закону визначає ,зокрема які документи  свідчать про місцеперебування особи  . Такими документами  є - довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;  документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні; 
А тому висновок  щодо неможливості  встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) боржника ОСОБА_2  є хибним , спростовується матеріалами справи .
До заяви   ОСОБА_1 надала документи  відповідно до вимог  ч.3 ст. 466 ЦПК України .
   Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 466 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються документи які засвідчують, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно, до змісту рішення Рузського районного суду Московської області від 05.03.2020 року ухваленого у справі № 2-282/120 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини убачається, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, а його місцезнаходження невідомо. Разом з тим в рішення суду зазначено, що інтереси   відповідача ОСОБА_2 представляв адвокат Шахов  О.В., який заперечував  проти позову (а.с. 27).  Крім того,  як видно із  тексту заяви ОСОБА_1 , до заяви вона додала  докази повідомлення сторони ,яка не брала участь у судовому засіданні  про дату та час розгляду справи  на 4 арк (п.8 додатків до заяви  а.с. 6).
Повідомлення осіб, які приймають участь у справі, врегульовано нормами  процесуального законодавства Російської Федерації (ст.ст. 113-120 ЦПК РФ), і суд першої інстанції не перевірив, чи був ОСОБА_2 повідомлений належним чином відповідно  до вимог законодавства РФ .  
Відповідно до статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних судових  рішень, у визнанні й виконанні рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона надасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, докази того, що сторона, проти якої постановлено рішення, не була належним чином повідомлена про розгляд справи  або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення. 
 Згідно зі статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що вона не була повідомлена про процес. 
  Оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми міжнародного права, то доведення факту неповідомлення ОСОБА_2   про  розгляд  справи лежить саме на  ньому, як на особі, яка заперечує визнання іноземного рішення на території України, що  відповідно до  п.2 ч.2  ст. 468  ЦПК України є підставою для  відмови у задоволенні клопотання. 
Суд першої інстанції, не  врахував  вказані положення, а відтак  висновок суду  щодо залишення заяви  ОСОБА_1   без розгляду та повернення заяви  є передчасним.
Перевіряючи  рішення суду в  межах вимог заявлених у суді першої інстанції , та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала судді підлягає скасуванню, з направленням  справи для продовження розгляду до суду першої інстанції .
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,379,381 - 384   ЦПК України, суд,-
 
П  о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу судді  Дніпровського  районного  суду м. Києва    від   04 лютого  2021 року скасувати,  направити  справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.   
Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2021 року.
 
             Головуючий 
 
             Судді