УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 682/2690/19
Провадження № 22-ц/4820/651/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Філіпчук О.В.,
       з участю        представника позивачки         ОСОБА_1 ,
               представниці відповідача         ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів.
ОСОБА_3 зазначила, що з грудня 2016 року до квітня 2018 року вона перебувала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка народила дочку ОСОБА_5 , біологічним батьком якої є відповідач. ОСОБА_4 відмовився зареєструвати своє батьківство щодо дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання. На теперішній час позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, не працює та потребує матеріальної допомоги.
За таких обставин ОСОБА_3 просила суд:
визнати ОСОБА_4 батьком малолітньої ОСОБА_5 ;
стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти на дочку ОСОБА_5 у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття;
стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти на її утримання у розмірі ⅛ частини з усіх видів заробітку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дочкою ОСОБА_5 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_4 батьком неповнолітньої дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження №226 від 17 липня 2018 року, вчинений Славутським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, матір`ю якої є ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову – 5 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі ⅛ частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову – 5 вересня 2019 року і до досягнення донькою ОСОБА_7 трирічного віку.
Рішення суду в частині стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 899 грн 64 коп. судових витрат. 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 816 грн судового збору.
Суд виходив з того, що  ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких остання народила дочку ОСОБА_5 . Систематичне та неодноразове ухилення  ОСОБА_4 від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи шляхом нез`явлення його до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про небажання відповідача отримати висновки щодо походження дитини, спростувати доводи позивачки про його батьківство щодо дитини. Це дає суду можливість визнати факт, який ОСОБА_4 заперечується, та встановити походження дитини від нього, виходячи з інтересів дитини. Відповідач не надає коштів на утримання дитини та її матері, хоча за своїм матеріальним становищем він спроможний сплачувати позивачці аліменти у вказаному нею розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі  ОСОБА_4  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт походження малолітньої ОСОБА_5 від  ОСОБА_4  не доведений належними та допустимими доказами, внаслідок чого підстави для визнання батьківства відповідача щодо дитини та стягнення з нього аліментів відсутні. Суд не з`ясував усі обставин справи, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не врахував поважність причин неявки відповідача до експертної установи для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 одала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З березня 2012 року до квітня 2018 року  ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, але не перебували у шлюбі між собою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила дочку ОСОБА_5 .
Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведено в порядку, передбаченому ст. 135 СК України, тобто за прізвищем та за вказівкою матері.
Малолітня ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_3 і перебуває на її утриманні.
ОСОБА_4 не визнає своє батьківство щодо малолітньої ОСОБА_5 , а також не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та позивачки.
ОСОБА_3 не працює та здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У свою чергу,  ОСОБА_4 є здоровою та працездатною особою, перебуває на заробітках за кордоном і не має інших утриманців.

а) щодо вимог про визнання батьківства

Застосовані норми права

Частиною 3 статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається  за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.
В силу ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України . Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений, у тому числі матір`ю дитини . Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статі 135 цього Кодексу.
Із положень ч. 1 ст.135 СК України слідує, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:  для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;  сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Як передбачено ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що правовідносини між батьками та дітьми виникають на підставі їх кровної спорідненості, відомості про яку мають бути зареєстровані в установленому законом порядку.
Походження дитини від батька, який із матір`ю дитини не перебуває у шлюбі, засвідчується органом державної реєстрації актів цивільного стану за спільною заявою матері та батька дитини. У разі відсутності такої заяви батьківство визнається за рішенням суду.
Суд встановлює батьківство на підставі сукупності зібраних доказів, які підтверджують, у тому числі спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також визнання особою свого батьківства.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. 
Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти Російської Федерації» (Кalacheva v. Russian Federation, рішення від 7 травня 2009 року, заява №3451/05, п. 34) вказав на те, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
Висновок експертизи, у тому числі молекулярно-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У разі ухилення учасника справи від участі в експертизі, зокрема нез`явлення його на експертизу або неподання ним експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Водночас, неявка особи, яка бере участь у справі, на експертизу або ухилення цієї особи від подання експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, не є безумовною підставою для визнання чи відмови у визнанні судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза. Це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від того, яка сторона, через які причини не з`явилася на експертизу або не подала експертам необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі в їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу батьківства малолітньої ОСОБА_5 , для вирішення якого повинен бути встановлений факт походження дитини від ОСОБА_4 .
Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2019 року за клопотанням ОСОБА_3 призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. На вирішення експертів було поставлене питання: чи є ОСОБА_4 біологічним батьком малолітньої ОСОБА_5 .? Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надати експертам необхідні об`єкти, зразки чи матеріали, що підлягають дослідженню.
Сторони викликалися до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу для дослідження на 24 квітня, 12 червня, 30 жовтня та 4 грудня 2020 року (а.с. 90, 100, 116, 130). ОСОБА_4 , який особисто та через свою представницю, адвокатесу ОСОБА_2 , був повідомлений належним чином про дату, час і місце експертного дослідження (а.с. 94, 95, 105, 121, 125, 133, 136-137), не з`явився для відібрання необхідних матеріалів. У зв`язку з цим, експертна установа повернула суду першої інстанції ухвалу про призначення експертизи без виконання (а.с. 138).
Під час розгляду справи судом першої інстанції було правильно враховано, що справа перебула у провадженні суду більше півтора року, а ОСОБА_4 , який був обізнаний про розгляд судом спору і належним чином повідомлений судом про дату та місце проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, не з`явився для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення експертизи з метою встановлення істини у справі.
Системне та неодноразове нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини, спростувати доводи позивачки про його батьківство щодо дитини. При цьому судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення експертизи та забезпечення участі відповідача у ній.
ОСОБА_4 не довів поважність причин своєї неявки до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу.
Встановлення карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не є поважною причиною неявки відповідача до експертної установи, оскільки міжміське та міждержавне транспортне сполучення не було припинено. До того ж, за аналогічних обставин ОСОБА_3 віднайшла можливість разом із дитиною двічі з`явитися до експертної установи для забору біологічного матеріалу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно керувався тим, що ОСОБА_4 ухилився від участі в експертизі, та в сукупності з іншими доказами у справі, зокрема показаннями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які підтвердили спільне проживання сторін однією сім`єю до народження дитини, обґрунтовано встановив факт батьківства ОСОБА_4 щодо малолітньої ОСОБА_5 .
Висновки суду першої інстанції не спростовані відповідачем.
Посилання ОСОБА_4 на недоведеність позовних вимог і неналежну оцінку судом зібраних доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

б) щодо вимог про стягнення аліментів

Застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 2 і 3 статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Як передбачено ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої – четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені з батька або матері дитини у частці від їх доходу або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом із яким проживає дитина. При цьому розмір аліментів має забезпечувати гармонійний розвиток дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Законом визначені підстави для надання подружжям матеріальної допомоги одне одному.
Так, право на утримання виникає у дружини, з якою проживає дитина, що не досягла трьох років, за наявності у чоловіка можливості надавати матеріальну допомогу. Це право не залежить від того, чи працює дружина, з якою проживає дитина, та від її матеріального становища. З аналогічних підстав право на утримання від чоловіка – батька дитини має жінка, з якою проживає їхня дитина, народжена поза шлюбом.
Із матеріалів справи вбачається що ОСОБА_3 проживає з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , яка не досягла трирічного віку, та має право на утримання від ОСОБА_4 як батька дитини.
Встановивши, що ОСОБА_4 не надає ОСОБА_3 матеріальної допомоги на дитину та матір дитини, хоча за своїм матеріальним становищем він спроможний надавати позивачці таке утримання, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути аліменти у заявленому позивачкою розмірі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 травня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.М. Костенко

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Зеленська В.І.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 51