Справа № 450/4003/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1189/21                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Мусієвського В.Є., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення вартості електричної енергії, -
                               
                                       в с т а н о в и л а:

у листопаді 2020 року позивач ПАТ «Львівобленерго» звернувся в суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь 6365 грн. 04 коп. вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення Правил користування електричною енергією для населення, а також 2102 грн. 00 коп. судового збору. 
Вимоги мотивував тим, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано особовий рахунок № НОМЕР_1 на побутового споживача електричної енергії ОСОБА_2 19 січня 2018 року за адресою відповідачів складено акт про порушення Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМ України № 1357 від 26 липня 1999 року (далі ПКЕЕН) № 08652, яким зафіксовано факт порушення ПКЕЕН. При складенні акту був присутній відповідач ОСОБА_1 , який розписався у такому. 30 січня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено з сумою нарахування згідно акту у розмірі 6365 грн. 04 коп. З сумою нарахування погодився та зобов`язався її оплатити. Просив позовні вимоги задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Львівобленерго» відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ПАТ «Львівобленерго» оскаржив таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, що стало наслідком помилкових висновків суду, щодо неможливості встановлення дійсних обставин справи.
В обґрунтування вимог покликається на те, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано особовий рахунок № НОМЕР_1 на побутового споживача електричної енергії ОСОБА_2 , постійне споживання електричної енергії фіксується з 2012 року. Договір про користування електричною енергією, в письмовій формі з відповідачем ОСОБА_2 фактично підписано лише 02.02.2018 року. 
Суд першої інстанції не врахував, що відсутність письмового договору між сторонами на дату складення акту, за наявності підтвердженого фактичного споживання електричної енергії, згідно ст. 218 ЦК України не може бути підставою звільнення від відповідальності за порушення відповідачами ПКЕЕН (пошкодження пломб засобу обліку електроенергії). Суд залишив поза увагою, що за адресою відповідачів присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_2 (016/675) за яким проводяться розрахунки за спожиту електроенергію. Відсутність реєстрації відповідачів за адресою складання акту не є підтвердженням того, що відповідачі не користуються об`єктом нерухомого майна і не є споживачами житлово-комунальних послуг.
Судом не надано належної правової оцінки тому, що відповідач ОСОБА_1 неодноразово визнав допущені порушення та зобов`язується оплатити нараховану суму.
На підставі наведеного просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2021 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. До такого висновку колегія суддів дійшла з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення зазначеним вимогам відповідає повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не надано доказів того, що відповідачі проживають або зареєстровані у згаданому будинку, є власниками такого, використовують електричну енергію у ньому, є побутовими споживачами такої, що свідчить про недоведеність обставин, на які покликається позивач у своєму позові.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
У частині першій статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повномуобсязі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та неодноразово підтверджена Великою Палатою Верховного Суду (справи №№ 751/3840/15-ц, 904/7183/17).
Взаємовідносини у сфері електроенергетики, на час виникнення спірних правовідносин, регулювались ст. 714 ЦК України, Закону України «Про електроенергетику», Правилами роздрібного ринку електроенергії, затверджених Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 року, Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04 травня 2006 року №562.
Згідно із статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До зазначеногодоговору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 59 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.
Відповідно до пункту 8.2.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача або представника споживача оформлюється акт про порушення.
В акті про порушення мають бути зазначені зміст виявленого порушення з посиланням на відповідні пункти цих Правил або методики визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, затвердженої Регулятором, та вихідні дані, необхідні для визначення обсягу необлікованої електричної енергії та/або суми завданих споживачем збитків. За необхідності в акті зазначаються заходи, яких необхідно вжити для усунення допущених порушень.
Акт про порушення складається у двох примірниках, один з яких передається або надсилається споживачеві.
Акт про порушення підписується представником оператора системи та споживачем або представником споживача.
У разі відмови споживача або представника споживача підписати акт про порушення в ньому робиться запис про відмову. У цьому разі акт про порушення вважається дійсним, якщо він підписаний уповноваженим представником оператора системи та двома незаінтересованими особами (представник житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувача або управителя будинку, виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення або представник органу місцевого самоврядування, інший споживач тощо) за умови посвідчення їх осіб.
Споживач має право подати пояснення і зауваження щодо змісту акта про порушення та викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які зазначаються в акті про порушення або надаються (надсилаються) оператору системи окремим письмовим повідомленням.
Судом встановлено, що актом про порушення № 08652 від 19 січня 2018 року встановлено, що споживач ОСОБА_1 порушив вимоги ПКЕЕН, а саме порушив цілісність пломб з відбитками тавр про повірку приладу обліку, порушення цілісності пломбувального матеріалу, на якому встановлена пломба про повірку приладу обліку, пошкодження голографічних наклейок на корпусі приладу обліку, пошкодження пломб енергопостачальника, що встановлені на клемній кришці приладу обліку та на кришці виносної шафи обліку.
Разом з тим, в даному акті про порушення, наданому позивачем до позовної заяви, відсутні посилання на відповідні пункти Правил або методики визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, затвердженої Регулятором, та вихідні дані, необхідні для визначення обсягу необлікованої електричної енергії та/або суми завданих споживачем збитків. За необхідності в акті зазначаються заходи, яких необхідно вжити для усунення допущених порушень.
Водночас із даного Акту вбачається, що такий складений в присутності споживача ОСОБА_1 , який, як зазначає позивач у позовній заяві не є споживачем послуг електричної енергії, оскільки за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано особовий рахунок № НОМЕР_1 на побутового споживача електричної енергії – ОСОБА_2 .
Тобто Акт про порушення складено без участі споживача, що є порушенням абз. 1 п. 8.2.5 Правил роздрібного ринку електроенергії.
Згідно із терміном «побутовий споживач», яке було вжито у Правилах користування електричною енергією для населення, чинних на момент виявлення позивачем порушень, це фізична особа, яка використовує електричну енергію для задоволення власних побутових потреб на підставі договору про користування електричною енергією з електропостачальником.
Ураховуючи, що позивачем не надано доказів того, що особи, які визначені ним як співвідповідачі, зареєстровані та фактично проживають в спірному будинку або є його співвласниками, а договір із одним із них укладено лише 02 лютого 2018 року (вказана обставина встановлена під час апеляційного перегляду), тобто після виявлення факту порушення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позову, і як наслідок, про відмову в його задоволенні, адже співвідповідачі, у розумінні наведених вище положень законодавства не є споживачами, а відтак, є неналежними відповідачами, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, пред`явленого до таких осіб.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 13 травня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                               Ніткевич А.В