Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 335/14357/17
провадження № 61-8205св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідачі:  	   	Обслуговуючий гаражний кооператив «Маяк-2», Голова  обслуговуючого гаражного кооперативу «Маяк-2» ОСОБА_3,	
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року в складі судді Рибалко Н. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухара С. В., Полякова О. З.,  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом про визнання права на користування гаражами, усунення перешкод у користуванні гаражами та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що з 2011 року вона є власником гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , що знаходяться на території Обслуговуючого гаражного кооперативу «Маяк-2» (далі - ОГК «Маяк-2») за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Є. Щедрович, 73-В. Ці гаражі ОСОБА_1 придбала у колишніх членів кооперативу. На підтвердження членства в ОГК «Маяк-2) їй була видана членська книжка і паспорт-пропуск, нею сплачуються членські внески. Починаючи з 2016 року голова ОГК «Маяк-2» ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні її гаражами. Без дозволу позивача, ОСОБА_3 самовільно зламав замки на воротах гаражів та вивіз майно, яке там знаходилось, а також знищив документи на переоформлення гаражів. Тривалі спірні правовідносини призвели до нервових потрясінь позивача та, крім цього, від ОСОБА_3 ОСОБА_1 зазнала фізичного впливу (побоїв), у результаті чого погіршився її стан здоров`я, нормальний спосіб життя, вона змушена була тривалий час лікуватися, що призвело до моральних страждань, які вона оцінює в 10 000,00 грн. Ураховуючи вищезазначені обставини, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду із відповідним позовом.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від   14 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рішення судів мотивовані тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права власності на спірні гаражі та членства в ОГК «Маяк-2», наявності у відповідачів її речей та завдання моральної шкоди. У зв`язку із цим, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги були визнані необґрунтованими, а тому суди відмовили у їх задоволенні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2020 року ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року та постановою Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами неправомірно та безпідставно ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року в справі № 557/1209/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
У встановлений ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року строк відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до суду не надходили.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Згідно із статутом ОГК «Маяк-2», затвердженого установчими зборами засновників ОГК «Маяк-2» від 27 лютого 2006 року, зареєстрованого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради 22 листопада 2006 року № 422/3, правовою основою для створення гаражного кооперативу «Маяк-2» є Закони України «Про власність», «Про кооперацію». Кооператив створюється на базі капітальних боксових гаражів, інженерних комунікацій, побудованих на власні кошти членів кооперативу, бокси знаходяться в індивідуальному користуванні кооперативу. Зберігання, експлуатація, благоустрій території, утримання кооперативу здійснюється членами кооперативу за рахунок особистих внесків. Кооператив є юридичною особою, кошти кооперативу складаються з: вступних внесків; щомісячних внесків на утримання адміністративно-обслуговуючого благоустрою території; одноразових внесків членів кооперативу. 
У пункті 5.1.9 статуту передбачено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори, до компетенції яких належить затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів або про припинення членства.
10 січня 2011 року позивач звернулася до голови правління ОГК «Маяк-2» із заявою про дозвіл проведення будівельних робіт гаража № НОМЕР_3 та прибудови до нього.
Відповідно до протоколу засідання правління уповноважених представників ОГК «Маяк-2» від 03 березня 2012 року, визначено 10-денний строк для наведення порядку користувачу гаража № НОМЕР_3 на прилеглій до нього території.
НОМЕР_5 травня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до голови правління ОГК «Маяк-2» із заявою про прийняття ї в члени ОГК «Маяк-2».
Згідно з протоколом засідання правління уповноважених представників ОГК «Маяк-2» від 09 вересня 2012 року, правління вирішило  прийняти ОСОБА_1 в члени кооперативу після прибирання смітника під гаражами № НОМЕР_4-НОМЕР_3 , які знаходяться в її користуванні.
Відповідно до протоколу засідання правління ОГК «Маяк-2» від 10 жовтня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено в членстві в ОГК «Маяк-2».
Згідно з протоколом засідання правління уповноважених представників ОГК «Маяк-2» від 04 червня 2015 року внаслідок невиконання ОСОБА_1 рішення правління від 03 березня 2012 року, з яким вона особисто була ознайомлена; на голову правління кооперативу був покладений обов`язок по організації прибирання сміття від гаражів № НОМЕР_5-НОМЕР_6, з віднесенням витрат на неї.
Відповідно до протоколу засідання правління ОГК «Маяк-2» від 03 вересня 2016 року, правління кооперативу вирішило з 04 вересня 2016 року обмежити      ОСОБА_1 та її сину доступ до гаражу № НОМЕР_3 , до погашення заборгованості та прибирання смітника.
У довідці ОГК «Маяк-2» зазначено, що станом на 31 серпня 2016 року заборгованість за користування гаражами № НОМЕР_1-НОМЕР_3 складає 6 860,00 грн.
Згідно з протоколом засідання правління ОГК «Маяк-2» від 26 січня 2018 року вирішено грошові кошти у сумі 3 660,00 грн вважати частковим погашенням заборгованості ОСОБА_1 за користування гаражами № НОМЕР_1-НОМЕР_3.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із їх необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено її членство в ОГК «Маяк-2», наявності у позивача права власності на спірні гаражі та вчинення відповідачами незаконних дій, які мали наслідком завдання їй збитків та моральної шкоди.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої таапеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про кооперацію» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.
Згідно із статтею 8 Закону України «Про кооперацію» статут кооперативу  є правовим документом, що регулює його діяльність. 
У статті 11 Закону України «Про кооперацію» визначено, що вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.
У пункті 5.1.9. статуту ОГК «Маяк-2» (в редакції на дату подання позивачем заяви про прийняття її в члени кооперативу) передбачено, що загальні збори кооперативу здійснюють затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів або про припинення членства.
Судами установлено, що ОСОБА_1 не є членом ОГК «Маяк-2», і доказів протилежного позивачем не надано. 
У справі наявна заява ОСОБА_1 про вступ до ОГК «Маяк-2» від 30 травня 2012 року, рішення правління кооперативу від 09 вересня 2012 року за наслідками розгляду її заяви про відстрочення прийняття її у члени кооперативу. Разом із цим, позивачем не надано доказів оскарження нею (визнання недійсним, скасування) відповідного рішення ОГК «Маяк-2».
Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу (частини третя та четверта статті 19 Закону України «Про кооперацію»
Згідно із статтею 19-1 Закону України «Про кооперацію»член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового,   дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного,   дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що позивач не є власником або належним (законним) користувачем відповідних спірних гаражів, оскільки не є членом кооперативу, і доказів (документів) на спростування цих обставин нею до суду при розгляді справи не надано.
Статтею 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності; власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (стаття 386 ЦК України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від        16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Як установлено судами та не спростовано позивачем, вона не являється членом ОГК «Маяк-2», а тому не є законним користувачем спірних гаражів, а також не являється їх власником, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог у цій справі. Разом із цим, позивачем також не доведено наявність у відповідачів іншого її майна, що має наслідком порушення її прав та законних інтересів, і може бути підставою для звернення до суду із позовом для їх захисту.
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову        ОСОБА_1  у зв`язку із його необґрунтованістю.
Верховний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 557/1209/16-ц, оскільки в наведеній постанові та в оскаржуваних судових рішеннях установлені різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів. Зокрема, ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами (документами) належності їй на праві власності спірних гаражів до та після набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Верховним Судом не встановлено порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваних судових рішень.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судовірішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     В. А. Стрільчук