Постанова
Іменем України 
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/20274/18
провадження № 61-10748св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою І. С. Право власності зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно.
У вказаній квартирі зареєстровані дві особи: колишня невістка - відповідач по справі ОСОБА_2 та неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Квартира є ізольована, 2-кімнатна, житлова площа квартири - 28,5 кв. м.
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 залишила квартиру, забрала з собою дитину. З цього часу в квартирі вона не проживає, з позивачем не спілкується, не приїжджає, не телефонує, зв`язок припинився, телефони недоступні. Квартирою вона не цікавиться, не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги, місце знаходження відповідача невідомо.
Позивач вважала, що вона є власником квартири і має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права власності та користування, позивач змушена, як власник, погашати за відповідача борги за комунальними платежами, не може оформити субсидію.
Оскільки відповідач протягом року не проживає в квартирі без поважних причин, ОСОБА_1 просила як власник усунути порушення її права користування приміщенням та визнати ОСОБА_2 та неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року у складі судді Сенаторова В. М. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнано ОСОБА_2 та неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реєстрація відповідача з дитиною у квартирі, яка належить позивачеві, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.
Враховуючи те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідач з дитиною не є членами сім`ї позивача, відповідач не бажає користуватися спірною квартирою, то місцевий суд вважав можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та її дитини, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не було доведено заявлених позовних вимог.
Суд першої інстанції вважаючи доведеним, що відповідач не проживала у спірній квартирі з жовтня 2017 року, не з`ясував причин такої відсутності.
Взявши до уваги акт, складений мешканцями буд. АДРЕСА_2 , місцевий суд помилково вважав встановленим, що у спірній квартирі ОСОБА_2 та її неповнолітня дитина не проживають з жовтня місяця 2017 року.
Місцевий суд не взяв до уваги те, що у вказаному акті не вказано дату, з якої відповідач та її малолітня донька (онука позивача) не проживають у спірній квартирі. 
Також суд першої інстанції не взяв до уваги докази, на які відповідач посилалася на обґрунтування заперечень проти позову: довідку з медичної установи - міської дитячої поліклініки № 23 від 28 березня 2019 року № 439, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у квартирі АДРЕСА_1  та знаходиться під наглядом спеціалістів поліклініки з серпня 2018 року. Відповідно до інформації лікаря-педіатра, за період з жовтня 2017 року дотепер дівчинка відвідує амбулаторні прийоми лікаря у супроводі батьків або бабусі, а також чинну постанову Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2018 року у справі № 640/16801/18 стосовно ОСОБА_4 за частиною першою статті 173-2 КУпАП, в якій встановлено, що 19 червня 2018 року приблизно о 14-00 год. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 у присутності малолітньої доньки, висловлювався на адресу своєї дружини - відповідача у цій справі нецензурною лайкою, застосовував фізичну силу, поводив себе агресивно. 
Наведені докази підтверджують доводи відповідача про те, що вона разом з дитиною проживали за місцем їх реєстрації у квартирі позивача на день розірвання шлюбу та на день звернення позивача з цим позовом у жовтні 2018 року.
Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, має мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
У матеріалах справи відсутні відомості, що у малолітньої дитини ОСОБА_3 , яку позивач просить визнати разом з матір`ю такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є інше житло на праві користування чи власності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 17 червня 2020 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. 
Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у  постанові Верховного Суду України від 28 травня 2008 року у справі № 6-20552св07 та в ухвалі Верховного суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06.
Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК УРСР лише за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу (систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку) або у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
29 липня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 . 
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 (невістка позивача) та її дитина ОСОБА_3 (онука позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Опитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 показали, що відповідач з дитиною не проживає у спірній квартирі з 2017 року, місце знаходження їх невідоме, ніхто не перешкоджає у проживанні та користуванні їм квартирою.
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2018 року у справі № 640/10865/18 розірвано шлюб між ОСОБА_4 (син позивача) та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки з медичної установи - міської дитячої поліклініки № 23 від 28 березня 2019 року № 439 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться під наглядом спеціалістів поліклініки з серпня 2018 року. Відповідно до інформації лікаря-педіатра, за період з жовтня 2017 року ОСОБА_3 відвідує амбулаторні прийоми лікаря у супроводі батьків або бабусі (а. с. 47). 
З постанови Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2018 року у справі № 640/16801/18 про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП вбачається, що 19 червня 2018 року приблизно о 14-00 год. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності малолітньої доньки, висловлювався на адресу своєї дружини - ОСОБА_2 нецензурною лайкою, застосовував фізичну силу, поводив себе агресивно (а. с. 58).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 12,  81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію 
і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням цим житловим будинком.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Під час розгляду справи суди встановили, що позивач є власником спірного житлового будинку.
Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, сімейні відносини з колишнім чоловіком припинені. 
Разом з цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Факт того, що відповідач забезпечена іншим житлом судами не встановлений.
Відповідач та її донька не є такими, що самоправно вселились до спірного жилого приміщення. 
ОСОБА_2 та донька зареєстровані у спірній квартирі та достеменно проживали у цій квартирі до 19 червня 2018 року.
Враховуючи, що відповідач та її донька - колишні члени сім`ї власника спірного житла не мають іншого житла, апеляційний суд правильно врахував, що їх право на це майно має бути захищено, оскільки визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її позову.
Апеляційний суд відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у  постанові Верховного Суду України від 28 травня 2008 року у справі № 6-20552св07 та в ухвалі Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у даному випадку слід враховувати доведеність заявлених позовних вимог належними доказами.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, алез різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Апеляційний суд відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	А. І. Грушицький    В. С. Висоцька	
 	  І. В. Литвиненко