ОКРЕМА ДУМКА

08 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/18211/19 

Судді Верховного Суду Вронської Г.О.

у справі №910/18211/19
за позовом ОСОБА_1                     
до 1) Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", 2) Міністерства фінансів України, 3) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання недійсними договорів,

1.           ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк), Міністерства фінансів України (далі - Міністерство), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про:
- визнання недійсним з моменту укладення договору про придбання акцій від 20.12.2016, укладеного між Банком, від імені якого діяв Фонд в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку, та Позивачем, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Банку;
- визнання недійсним договору купівлі-продажу акцій Банку №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016, укладеного між державою в особі Міністерства та усіма особами, які станом на 21.12.2016 були власниками простих іменних акцій Банку, від імені яких діяла уповноважена особа Фонду, в інтересах та за рахунок якої діяло Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк", в частині, що стосується прав та інтересів Позивача щодо простих іменних акцій Банку. 
2.          Позов мотивований тим, що Позивач був акціонером Банку на момент прийняття рішень про неплатоспроможність Банку, виведення його з ринку за участі держави, відчуження пакета акцій Банку в цілому державі в особі Міністерства за одну гривню, і оскаржувані договори порушують права Позивача, визначені статтями 3, 25 Закону України "Про акціонерні товариства" на отримання дивідендів, участь в управлінні справами банку, розпорядження своїми акціями. На думку Позивача, встановлені частиною 6 статті 41 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" заборони вимагати повернення акцій, вимагати визнання недійсним правочину щодо акцій суперечать положенням Конституції України та не можуть бути застосовані.
3.          Позивач вважає, що укладення спірних договорів про відчуження належних йому акцій по суті є конфіскацією майна та суперечить статті 41 Конституції України, а Фонду не могли бути надані повноваження законного представника Позивача щодо розпорядження належним йому майном (акціями), чим порушено статті 35, 36, 242 Цивільного кодексу України. Крім того, Позивач стверджує, що спірні договори в частині, яка стосується його прав та інтересів є нікчемними згідно з частиною 2 статті 228 Цивільного кодексу України, адже спрямовані на незаконне заволодіння майном Позивача за відсутності судового рішення.
4.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 провадження у справі закрито на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" від 13.05.2020 №590-ІХ (далі - Закон №590-ІХ). 
5.          Ухвала мотивована тим, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає частинам 3 і 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України. 
6.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 ухвала суду першої інстанції скасована, матеріали справи передані для продовження розгляду до місцевого господарського суду. 
7.          Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, оскільки не з`ясував певної сукупності обставин для застосування до даних правовідносин частин 3, 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України. 
8.          За висновком суду апеляційної інстанції, виходячи із встановлених Господарським процесуальним кодексом України завдань підготовчого провадження та неможливості дослідження обставин справи на зазначеній стадії судового процесу, суд першої інстанції був позбавлений можливості надавати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту змісту порушеного права, характеру його правопорушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
9.          Банк подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
10.          Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, порушив норми процесуального права, в зв`язку з чим дійшов необґрунтованих та помилкових висновків, які стали підставою для ухвалення оскарженої постанови. 
11.          Зокрема, посилаючись на зміст позовної заяви, Банк заперечує проти твердження суду апеляційної інстанції про те, що Позивач у спірних правовідносинах не виступає як учасник (акціонер) Банку та позовні вимоги не були обґрунтовані порушенням його права на акції Банку або з метою повернення таких акцій.
12.          Банк наголошує, що Позивач як колишній учасник (акціонер) Банку, звертаючись з вимогами про визнання недійсними спірних договорів, обґрунтовував такі вимоги укладенням договорів поза його волею та без його згоди в примусовому порядку та з порушенням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відтак Банк погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає частинам 3 і 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю. 
13.          На думку Банку, закриття провадження в цій справі на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ жодним чином не свідчить про обмеження Позивача в праві на судовий захист, оскільки зазначеним законом врегульовано питання способу та порядок захисту прав колишніх учасників виведених з ринку або ліквідованих неплатоспроможних банків.
14.          Міністерство подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
15.          За доводами Міністерства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає частинам 3, 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ.
16.          Інші учасники справи у встановлений Судом термін відзиви на касаційну скаргу не надали.
17.          Постановою Верховного Суду від 08.06.2021 касаційна скарга Банку залишена без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін. 
18.          Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, оскільки не з`ясував певної сукупності обставин для застосування до правовідносин у справі положень частин 3, 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України та, відповідно, пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-IX. 
19.          При цьому Верховний Суд виходив з того, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі була проголошена на стадії підготовчого провадження, тоді як положення статей 177, 181, 182 Господарського процесуального кодексу України не передбачають дослідження та встановлення обставин справи під час підготовчого провадження. Дослідження доказів та встановлення обставин справи здійснюється під час розгляду справи по суті.
20.          Водночас з огляду на зміст позовної заяви у справі Верховний Суд визнав слушними викладені в касаційній скарзі заперечення Банку проти висновку суду апеляційної інстанції про те, що Позивач у позовній заяві вказав, що він у спірних правовідносинах не виступає як учасник (акціонер) Банку; позовні вимоги Позивача не були обґрунтовані порушенням його права на акції Банку або з метою повернення таких акцій (відновлення статусу учасника Банку). Однак Верховний Суд дійшов висновку, що наведене помилкове зазначення про викладені в позові доводи Позивача не призвело до ухвалення неправильного судового рішення апеляційним господарським судом
21.          Я не погоджуюся з висновком суду касаційної інстанції про те, що апеляційний господарський суд правильно застосував положення процесуального права та з урахуванням встановлених обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали місцевого господарського суду про закриття провадження у справі.
22.          На мою думку, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає частинам 3, 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, а тому провадження в цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ.
23.          Так, за змістом позовної заяви, звертаючись до господарського суду, Позивач зазначає, що він був акціонером Банку на момент прийняття рішень про неплатоспроможність банку, виведення його з ринку за участі держави, відчуження пакета акцій банку в цілому державі в особі Міністерства фінансів України. Позивач вказує про неправомірність відчуження належного йому пакету акцій (який складався з простих іменних акцій, що належали Позивачу станом на 16 грудня 2016 року, та акцій додаткової емісії) та доводить, зокрема, порушення його прав, визначених статтею 25 Закону України "Про акціонерні товариства", на отримання дивідендів, участь в управлінні справами банку, розпорядження своїми акціями.
24.          При цьому Позивач виходить з того, зокрема, що відповідно до статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
25.          Згідно зі статтею 2 Закону України "Про акціонерні товариства" корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами. За статтею 4 цього Закону акціонерами можуть бути фізичні особи. А статтею 25 цього Закону визначені права акціонера за кожною простою акцією, зокрема права на: участь в управлінні акціонерним товариством; отримання дивідендів; отримання в разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; отримання інформації про господарську діяльність товариства; інші права. 
26.          У зв`язку з викладеним суд апеляційної інстанції безпідставно послався на правові позиції, наведені в постановах Верховного Суду від 27.10.2020 у справі №910/17630/19, від 07.10.2020 у справі №910/17541/19. Адже на відміну від зазначених справ, Позивач у цій справі звернувся до господарського суду саме щодо захисту своїх прав, які випливають з володіння акціями, наголошуючи в позовній заяві на тому, що він був акціонером Банку на момент прийняття рішень про неплатоспроможність Банку тощо. 
27.          Оскільки Позивач звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсними правочинів саме як колишній учасник Банку за захистом прав, які він вважає порушеними внаслідок виведення Банку з ринку, та обрав спосіб захисту у вигляді визнання недійсними правочинів, вчинених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку, на мою думку, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ. При цьому відповідні повноваження суду першої інстанції щодо постановлення ухвали про закриття провадження у справі за результатами підготовчого провадження прямо передбачені пунктом 2 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України. 
28.          Водночас я вважаю слушними викладені в касаційній скарзі доводи Банку про те, що закриття провадження в цій справі на підставі пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ жодним чином не свідчить про обмеження Позивача в праві на судовий захист, оскільки зазначеним законом врегульовано питання способу та порядку захисту прав колишніх учасників виведених з ринку або ліквідованих неплатоспроможних банків. 
29.          Так, частиною 3 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі.
30.          Тобто з огляду на зміни, внесені до наведеної норми Законом №590-ІХ, задля встановлення рівноваги між приватними інтересами власників банку та суспільними інтересами, у разі скасування рішення щодо виведення банку з ринку тощо, становище відповідного банку не повинно відновлюватись, а засоби правового захисту мають обмежуватись компенсацією у випадку, якщо власники банку зазнали шкоди. 
31.          З цією метою Законом №590-ІХ встановлені особливості судового провадження у справах щодо оскарження, зокрема, рішень про запровадження тимчасової адміністрації у банку, початок процедури ліквідації та інших рішень, прийнятих на їх виконання, а також встановлено чітку заборону щодо неможливості зупинення або припинення розпочатих на підставі таких рішень процедур. Наведеним Законом передбачено удосконалення законодавчих норм, які визначають особливості судового провадження у справах щодо виведення банків з ринку, оптимізують судові процедури з розгляду таких категорій справ. 
32.          Натомість заявлені у цій справі позовні вимоги щодо визнання недійсними відповідних правочинів спрямовані в кінцевому підсумку на повернення Позивачеві акцій Банку та, як наслідок, відновлення попереднього становища Банку, яке існувало до вчинення спірних правочинів у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку. Тобто обраний Позивачем спосіб захисту прав суперечить як вимогам частин 3, 4 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, так і суті встановлених Законом №590-ІХ заборон і особливостей судового провадження у відповідних справах. 
33.          Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
34.          Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України).  
35.          Виходячи з положень статей 14, 46 Господарського процесуального кодексу України позивач самостійно визначає предмет і підстави позову, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. 
36.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №607/6092/18, від 05.06.2019 у справі №607/6865/18, від 04.09.2019 у справі №911/678/19, від 11.06.2019 у справі №922/2005/18). Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає і спосіб захисту його прав та інтересів (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №904/2344/19, від 10.02.2021 у справі №910/11305/18, від 11.02.2021 у справі №922/109/19, від 26.01.2021 у справі №907/18/18, від 23.12.2020 у справі №910/2284/20).
37.          Оскільки спосіб захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, визначено у частині 3 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, і Позивач при зверненні з позовом у цій справі визначив себе саме як таку особу, на моє переконання, суд першої інстанції правильно застосував положення процесуального законодавства, а суд апеляційної інстанції помилково скасував судове рішення, яке відповідає закону. Тому касаційна скарга підлягала задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Суддя                                                                                                               Г. Вронська