Постанова
Іменем України
 
02 червня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 487/3659/19
провадження № 61-9083св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш Олександра Олегівна, Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року у складі судді Сухаревич З. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзивів на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, до державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О., Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») про визнання рішення протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 23 січня 2008 року між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 640/30-К30. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 29 січня 2008 року між ними та АТ «Укрсоцбанк»  було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме - ціле домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 . У травні 2019 року їм стало відомо, що 28 березня 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Миколаївській обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. прийняла заяву АТ «Укрсоцбанк» про державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння та зареєструвала право власності на це домоволодіння за АТ «Укрсоцбанк». Такі дії державного реєстратора є протиправними і не відповідають вимогам Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952), Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), оскільки їм як іпотекодавцям не надходило від іпотекодержателя повідомлень-вимог про прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати протиправними дії державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний № 46243462, про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на ціле домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами, розташовані по АДРЕСА_1 , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.
 
У червні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2016 року у справі № 2-3410/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 657 800,99 грн, в рахунок погашення цієї заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, що складається із саманного житлового будинку літ. А загальною площею 68 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м, кам`яного житлового будинку літ. Ю-2 загальною площею 298,5 кв. м, житловою площею 102 кв. м, господарських будівель та споруд: літньої кухні «Я», вбиральні «Э», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. Виконавчий лист, виданий на виконання зазначеного рішення суду, знаходиться на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управліннядержавної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. В іпотечному договорі позивачі погодилися на те, що на майно може бути звернене стягнення відповідно до законодавства, в тому числі у визначений умовами цього договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження. 06 лютого 2019 року позивачам направлялися вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується описом вкладення та копією реєстру про відправлення. У зв`язку з ігноруванням зазначених вимог державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки.
 
У жовтні 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. також подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, щоприйняття і розгляд документів, поданих для проведення державної реєстрації, проводився нею відповідно до вимог Закону № 1952, Закону України «Про іпотеку» та Порядку 1127. Подане банком повідомлення про вручення поштового відправлення містило відмітку про причину повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання», тобто позивачі фактично відмовилися від його отримання. Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц (провадження № 14-240цс18) відмова боржника від отримання письмової вимоги іпотекодавця про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, засвідчена працівником кур`єрської служби, свідчить про належне повідомлення боржника. Враховуючи викладене, рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було прийнято з дотриманням вимог закону. 
 
У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») подало до суду заяву, в якій просило залучити його до участі у справі як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», а також подало відзив на нову редакцію позовної заяви, в якому зазначило, що позивачі змінили предмет позову після закриття підготовчого провадження, що є порушенням вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Тому просило відмовити у прийнятті нової редакції позовної заяви. 
 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 лютого 2020 року АТ «Альфа-Банк» залучено до участі у справі як правонаступника АТ «Укрсоцбанк». 
 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний № 46243462, про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності - 30965034, дата та час державної реєстрації - 28 березня 2019 року 10:49:30). Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними за умови відсутності спору щодо наявності боргу і його розміру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18). Тому, хоча на момент звернення для вчинення реєстраційних дій кредитор уже застосував один із передбачених законом способів задоволення своїх вимог, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, подальше звернення АТ «Укрсоцбанк» до державного реєстратора для задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна в позасудовому порядку не суперечить положенням укладеного сторонами іпотечного договору та приписам Закону України «Про іпотеку». На час прийняття рішення державним реєстратором у нього був відсутній документ, що підтверджує отримання позивачами копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем. Тому державним реєстратором не дотримано вимоги пункту 61 Порядку № 1127 та статей 9, 15 Закону № 1952. Отже, дії державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний № 46243462, є протиправними. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону № 1952. Оскільки суд дійшов висновку про протиправність дій державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний №46243462, то наявність запису про державну реєстрацію права власності порушує право або інтерес позивача, і внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 28 березня 2019 року № 30965034 про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є незаконним та підлягає скасуванню. Також суд звернув увагу на те, що державна реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» була здійснена 28 березня 2019 року, в той час як рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46243462, прийнято 01 квітня 2019, тобто через 3 дні після реєстрації права власності, що є порушенням порядку, встановленого статтею 18 Закону № 1952.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на домоволодіння за АТ «Укрсоцбанк», а саме документів, що підтверджують факт завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону № 1952 і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції. Аналогічних за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19). Тому посилання АТ «Альфа-Банк» на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц (провадження № 61-901св17) та від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 (провадження  № 61-5426св19) не заслуговують на увагу. Крім цього, державна реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» була здійснена 28 березня 2019 року, в той час як рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46243462 прийнято 01 квітня 2019 року, тобто через 3 дні після реєстрації права власності, що є порушенням порядку, встановленого статтею 18 Закону № 1952. Аргументи АТ «Альфа-Банк» про небажання позивачів отримувати повідомлення іпотекодержателя ґрунтуються на припущеннях. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2019 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 22 листопада 2019 року. При цьому 29 листопада 2019 року до суду надійшла нова редакція позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якій було уточнено одну з позовних вимог відповідно до правової позиції Верховного Суду (замість вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний номер 46243462, про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на спірне нерухоме майно, викладено вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на ціле домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ). Тобто позивачі частково змінили предмет позову поза строками, визначеними статтею 49 ЦПК України. Однак такі порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
15 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, АТ «Альфа-Банк» зазначило, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц (провадження № 14-240цс18) та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 7555/5691/16-ц (провадження № 61-901св17), від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 (провадження № 61-5426св19), про те, що неотримання іпотекодавцем направленого йому іпотекодержателем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке повернулося з відміткою поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», обумовлено відсутністю в іпотекодавця волевиявлення щодо такого отримання, що свідчить про його недобросовісність та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні таких дій. Крім того, суди не звернули уваги на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), за якою позивачі мали змогу звернутися до суду з відповідними вимогами у первинному позові. Апеляційний суд погодився з тим, що позивачі змінили предмет позову після закриття підготовчого провадження, що є порушенням вимог ЦПК України, однак безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін.
 
У липні 2020 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Заводського районного суду міста Миколаєва.
 
17 липня 2020 року справа № 487/3659/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в повній мірі не відповідають.
 
Згідно з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Судами встановлено, що 23 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 640/30-К30, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 150 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном повернення до 22 січня 2023 року. 
 
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
29 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 (іпотекодавці) було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед іпотекодержателем за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 23 січня 2008 року № 640/30-К30 іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 . 
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 23 січня 2008 року № 640/30-К30 рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2016 року у справі № 2-3410/11 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 657 800,99 грн, в рахунок погашення цієї заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, що складається із саманного житлового будинку літ. А загальною площею 68 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м, кам`яного житлового будинку літ. Ю-2 загальною площею 298,5 кв. м, житловою площею 102 кв. м, господарських будівель та споруд: літньої кухні «Я», вбиральні «Э», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. 
 
Інформації щодо виконання вищезазначеного рішення суду матеріали справи не містять.
 
Згідно із сформованою 13 травня 2019 року інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28 березня 2019 року державним реєстратором Державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. було оформлено право власності АТ «Укрсоцбанк» (запис про право власності № 30965034) на домоволодіння  АДРЕСА_1 . Підставою внесення запису зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний номер 46243462. 
 
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.
 
Судами встановлено, що пунктом 4.5 іпотечного договору від 29 січня 2008 року, сторони передбачили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з таких способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
 
Отже, договір іпотеки від 29 січня 2008 року передбачав застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Частиною першою статті 2 Закону № 1952визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону № 1952 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952 державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону № 1952 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
 
Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину (пункт 57 Порядку № 1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Судами встановлено, що в пункті 7.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 23 січня 2008 року № 640/30-К30 та в пункті 6.2 іпотечного договору від 29 січня 2008 рок їх сторони передбачили, що всі повідомлення за цими договорами будуть вважтися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля поштового відділення.
 
Абзацом першим пункту 61 Порядку № 1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
У вищевказаних правових нормах наведено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплений у статтях 10, 18 Закону № 1952  та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора в ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
 
Отже, на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
 
Судами також встановлено, що 05 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_2 та ОСОБА_2 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Однак зазначені повідомлення не були вручені позивачам та повернулися з відмітками відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». 
 
У відзиві на позовну завудержавний реєстратор Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. підтвердила вищевказані обставини.
 
Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, провадження № 14-2цс19).
 
Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.
 
У пункті 3 частини першої статті 24 Закону № 1952 передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
 
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 754/5178/18 (провадження № 61-1074св19), від 10 березня 2021 року у справі № 204/6300/17 (провадження № 61-7559св20), від 17 березня 2021 року у справі № 127/16339/19 (провадження № 61-7574св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 720/852/18 (провадження № 61-14395св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що АТ «Укрсоцбанк» не надало державному реєстратору документів, які підтверджують отримання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним реєстратором не дотримано вимоги пункту 61 Порядку № 1127. Отже, дії державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2019 року, індексний № 46243462, є протиправними.
 
Крім того, суди правильно звернули увагу на те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» була здійснена 28 березня 2019 року, тоді як рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46243462, прийнято 01 квітня 2019 року, тобто через 3 дні після реєстрації права власності, що є порушенням порядку, встановленого статтею 18 Закону            № 1952.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц (провадження № 14-240цс18), на яку послався заявник в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності, відповідали пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2013 року № 868, статтям 19, 24 Закону № 1952, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, оскільки від отримання нотаріально посвідченої заяви про усунення порушень зобов`язання іпотекодавець відмовився, що підтверджено відміткою працівника кур`єрської служби, і позивачами вказана обставина не спростована.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 7555/5691/16-ц (провадження № 61-901св17), на яку послався заявник в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки письмові вимоги іпотекодержателя про погашення боргу були направлені цінним листом з описом вкладеного з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу боржника та інших іпотекодавців, і хоча вимога, адресована позивачу, повернулася «за закінченням встановленого терміну зберігання», така вимога була отримана за місцем реєстрації позивача іншим іпотекодавцем.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 (провадження   № 61-5426св19) суд касаційної інстанції виходив з того, що в пункті 8.7 договору іпотеки сторони погодили, що всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. Однак вказаним пунктом сторони не врегулювали питання щодо фактичного отримання повідомлень.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що повідомлення не були вручені позивачам та повернулися з відмітками відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». При цьому сторони кредитного та іпотечного договорів узгодили обов`язковість особистого вручення або доставки повідомлень іпотекодавцю засобами поштового зв`язку.
 
З огляду на викладене, враховуючи, що в наведених заявником постановах Верховного Суду та в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі встановлено різні фактичні обставини, доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц (провадження № 14-240цс18) та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 7555/5691/16-ц (провадження № 61-901св17), від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 (провадження  № 61-5426св19), не заслуговують на увагу.
 
В пункті 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), на яку послався заявник в касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону № 1952).
 
Вищевказаний правовий висновок також наведено в пункті 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).
 
Відповідно до статті 11 Закону № 1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
 
У частині другій статті 26 Закону № 1952 в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду з позовом в цій справі, було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.
 
За змістом зазначеної правової норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
 
Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952 викладено в новій редакції.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952 в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
За змістом наведеної правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі), на відміну від положень статті 26 Закону України № 1952 в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. 
 
Викладене дає підстави для висновку про те, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон № 1952 не передбачав.
 
У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Тому, починаючи з 16 січня 2020 року, вказаний спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.
 
Подібні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження            № 61-13586св20).
 
Висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), на які послався заявник в касаційній скарзі, щодо належного способу захисту, стосуються іншого матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, зокрема порядку внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, який діяв до 16 січня 2020 року.
 
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18).
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставами позову.
 
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
 
Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
 
З викладеного випливає, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
 
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
 
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Верховним судом враховано, що в первісно поданій до суду позовній заяві позивачі просили визнати протиправними дії державного реєстратора та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а уточнені позовні вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно були обґрунтовані посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), за якою належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права.
 
З огляду на викладене та зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, ефективним способом захисту порушених прав позивачів у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
 
Таким чином, визначені судами попередніх інстанцій правові підстави для задоволення позову  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О., АТ «Укрсоцбанк» про визнання рішення протиправним та скасування запису про реєстрацію права власностісуперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20), а тому оскаржувані судові рішення не можуть бути залишені без змін.
 
При цьому позовні вимоги до банку щодо скасування запису про реєстрацію права власності підлягають частковому задоволенню шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належне позивачем домоволодіння.
 
Крім того, судові рішення в частині задоволення вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. про визнання рішення протиправним також підлягають скасуванню з огляду на таке.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зробила висновок про те, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
Наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду застосовані Верховним Судом в постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19), в якій вирішувалися позовні вимоги фізичної особи до приватного нотаріуса як державного реєстратора та комерційного банку про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за банком на належний позивачу житловий будинок.
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують, що спір у     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник з АТ «Альфа-Банк» як правонаступником АТ «Укрсоцбанк», а державний реєстратор Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. є неналежним відповідачем. Однак суди попередніх інстанцій не врахували зазначеного та дійшли помилкового висновку про задоволення вимог, пред`явлених до державного реєстратора, хоча за обставинами цієї справи в задоволенні вимог до державного реєстратора необхідно відмовити у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача. 
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення в частині задоволених вимог до державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
За таких обставин, з огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження № 61-13586св20), а також в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19), тобто в судових рішеннях Верховного Суду після подання касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк»і про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш О. О. з наведених вище підстав.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання позовної заяви  ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 768,40 грн, які підлягають стягненню з АТ «Альфа-Банк» на її корить. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
 
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення. 
 
Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання рішення протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності задовольнити частково.
 
Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш Олександри Олегівни від 01 квітня 2019 року, індексний № 46243462, про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності - 30965034, дата та час державної реєстрації - 28 березня 2019 року 10:49:30).
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до  державного реєстратора Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області Ільяш Олександри Олегівни про визнання рішення протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська   	
Судді:	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв   	
 	В. А. Стрільчук