Постанова                                                                 
Іменем України
21 травня 2021 року
м. Київ
справа №711/7471/18
провадження № 61-1966св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,  Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М. уцивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заяви
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позову вказувала, що вона проживала разом з відповідачем та вела спільне господарство в місті Сєвєродонецьк з 3 лютого 1992 року, а 18 жовтня 2001 року між ними було укладено шлюб.
Сторонам по справі на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня                     2013 року належить квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру вони придбали за сумісні кошти, тому вона є спільним сумісним майном подружжя. В квартирі зареєстровані позивач та відповідач.
Протягом 2015 - 2017 років спільного життя в Черкасах відповідач почав зловживати алкоголем, влаштовувати скандали, кричати, принижувати, ображати позивача і погрожувати, виганяв серед ночі й погрожував побити, також неодноразово бив її і навмисне виживав з квартири.
29 липня 2017 року під час чергового скандалу, відповідач, погрожуючи побиттям, вигнав позивача з квартири, тому вона змушена була тікати з дому, та боялася повертатися, оскільки відповідач постійно погрожував їй. Позивач змушена була тимчасово повернутися в Сєвєродонецьк.
19 липня 2018 року позивач випадково дізналася, що заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2017 року (справа № 711/8980/17) шлюб між сторонами було розірвано.
З незалежних від позивача причин (загрози чоловіка, звістка про зміну замка у вхідних дверях квартири, звістка про нову дружину відповідача, хвороба матері позивача, її смерть, необхідність оформляти українські документи про смерть померлої матері на непідконтрольній території) позивач змушена була майже рік не проживати в спірній квартирі. Але зацікавленість до цієї квартири вона не втрачала, протягом усього часу її існування сплачувала комунальні послуги, по можливості навіть тоді, коли в ній не проживала. В спірній квартирі залишилися її особисті речі, одяг, речі повсякденного користування.
Перед переїздом колишнього подружжя до Черкас , ними було продано все нерухоме майно, яке вони разом придбали за роки спільного життя, тому окрім квартири АДРЕСА_1 жити позивачу більше немає де.
Придбати або орендувати якесь житло позивач також не може, у зв`язку з малим розміром пенсії.
Позивач намагалася в досудовому порядку вирішити з відповідачем спір щодо порядку користування квартирою, однак відповідач заперечує, що квартира є їх спільною власністю, тому порушує її права як власника квартири, перешкоджаючи їй проживати в цій квартирі.
На підставі викладеного позивач просила суд: 
-         вселити ОСОБА_1 в квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;
-         зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;
-         встановити наступний порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 користується в даній квартирі кімнатою розміром 8,3 квадратних метрів та прилеглою до неї лоджією розміром 3,6 квадратних метрів, ОСОБА_2 зі своєю співмешканкою користується в даній квартирі кімнатою розміром 12,7 квадратних метрів з прилеглими до неї лоджією розміром 6,4 квадратних метрів і коморою розміром 5,9 квадратних метрів та кімнатою 17 квадратних метрів, приміщеннями загального призначення (кухня, туалет, ванна та коридор) користуються на рівних умовах всі.
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою про зобов`язання вчинити певні дії ( а.с.189-191, т.1, а.с.119, т.2).
З урахуванням зміни позовних вимог зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 викрала гроші у сумі 10 000 доларів, документи на квартиру та на побутову техніку, які використовує у судах, а за викрадені гроші наймає адвокатів та житло.
На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд зобов`язати               ОСОБА_1 повернути викрадені гроші у сумі 10 000 доларів, ключі від під`їзду, тамбуру, квартири АДРЕСА_1 , документи на право власності даної квартири на його ім`я та документи на побутову техніку.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 виділено у користування кімнату, площею 8,3 квадратних метрів та прилеглою до неї лоджією, площею 3,6 квадратних метрів; ОСОБА_2 виділено у користування кімнату, площею 12,7 квадратних метрів з прилеглими до неї лоджією, площею 6,4 квадратних метрів і коморою, площею 5,9 квадратних метрів, а також кімнату, площею 17 квадратних метрів.
Приміщення кухні, туалету, ванної кімнати та коридору залишено у загальному користуванні.
В іншій частині відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має зареєстроване місце проживання у цій квартирі, набула на законних підставах право користування нею. Окрім того, ОСОБА_1 не позбавлена права користування жилим приміщенням, та не визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Отже, ОСОБА_1 має право проживати та користуватися жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , оскільки зв`язок із нерухомим майном за вказаною адресою вона не втратила, здійснювала оплату комунальних послуг станом на червень 2018 року.
Спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а лише встановлення порядку спільного користування нею, оскільки сторони добровільно встановити такий порядок на цей час не можуть, відповідач взагалі заперечує можливість проживання у квартирі позивача, тому місцевий суд прийшов до висновку, що запропонований позивачем варіант користування квартирою жодним чином не порушить права та інтереси відповідача.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи, враховуючи докази, наявні у справі, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням. ОСОБА_1 не зазначено ні у позові, ні в судовому засіданні, в чому ж саме полягають перешкоди щодо її проживання у квартирі, не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів на обґрунтування таких вимог. Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що у вказаній квартирі відповідач проживав з іншою особою, і що дані обставини становили для позивача перешкоди для проживання в ній.
Сторони визнали факт, що на даний час вони у квартирі не проживають. В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що має ключі від вхідних дверей квартири, замок не замінений, отже, має доступ до помешкання, а тому суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для вселення позивача до спірної квартири та задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, оскільки вони не є обґрунтованими та доведеними.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено належними, допустимими та переконливими доказами заявлені вимоги. Зокрема, не зазначено, у валюті якої країни він мав у власності та зберігав у квартирі грошові кошти; відсутні об`єктивні дані вважати, що грошові кошти в розмірі 10 000 доларів знаходились у помешканні, не наведений перелік документів, які, як вважає ОСОБА_2 , повинна повернути ОСОБА_1 . Окрім того, ні у зустрічному позові, ні в судовому засіданні не наведено обставини щодо ключів від під`їзду та тамбуру.
Позивачем за зустрічним позовом обрано такий спосіб захисту, який не призведе до захисту його прав та інтересів.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право користування спільною власністю, може визначатись між співвласниками (ст.358 ЦК України). Однак на момент вирішення цього спору право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за ОСОБА_2 , а між сторонами в іншому судовому процесі існує спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі спірної квартири.
Позивач за первісним позовом, не позбавлена права, після ухвалення остаточного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та в залежності від його суті, пред`явити позов про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , вже як співвласник зазначеної квартири.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У лютому 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від  21 січня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою і витребувано матеріали цивільної справи.
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Скаржник просить суд скасувати оскаржувану постанову в частині  скасування  рішення суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою та ухвалення судового рішення про відмову у їх задоволенні та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині первісних позовних вимог.  
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Як на підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України і зазначає, що судом апеляційної інстанції не було застосовано положення статей 60 СК України та 368 ЦК України, оскільки не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, не було враховано правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статей 358, 369 ЦК України, викладений в постанові від 11 липня 2019 року у справі №266/4779/16-ц, правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статей 57 СК України та 369 ЦК України, викладений в постанові від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14.
Окрім того, касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира  відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно вона теж є співвласником спірної квартири допоки вказана презумпція не буде спростована у судовому порядку.
Оскільки справа щодо поділу майна подружжя розглядається судами тривалий час, тому суди у цій справі мають розглянути спір щодо користування спірною квартирою до вирішення справи про поділ спірної квартири. Проте, відмова суду у встановленні порядку користування квартирою погіршила становище скаржниці, оскільки домовлятись про це в добровільному порядку відповідач не згоден.
Постанова Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року оскаржується тільки в частині первісних позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою.
Аргументи інших учасників скарги
Відзив на касаційну скаргу   ОСОБА_2 мотивовано тим, що  факт придбання спірної квартири у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності  подружжя. Оскільки судами не встановлено частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності, а у спірного майна поки є один власник, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає.
Фактичні обставини справи 
Судами встановлено, що 18 жовтня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( до шлюбу ОСОБА_1 ) було зареєстровано шлюб (т.1 а.с. 20).
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 грудня 2006 року (справа №2-0-628/06) заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про поновлення шлюбу задоволено, поновлено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано Сиротинською селищною радою м. Сєверодонецька Луганської області від 18 жовтня 2001 року, та анульовано актовий запис за №278 від                  04 липня 2006 року про його розірвання (а.с. 90, т.1).
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2017 року у справі № 711/8990/17 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 20, т.1).
15 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за змістом якого ОСОБА_2 придбав вищевказану квартиру.
У пункті 8 даного договору зазначено, що дружина ОСОБА_2 згодна з укладанням цього договору згідно заяви посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М. В. від 15 березня 2013 року за № 505 (а.с. 11, т.1).
Згідно заяви №505 від 15 березня 2013 року ОСОБА_1 надала свою згоду на купівлю, укладення та підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .( а.с. 167, т.1).
Відповідно до ухвали Придніпровського районного суду міста Черкаси від                04 жовтня 2018 року по справі №711/7372/18 за позовом ОСОБА_1 до    ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відкрито провадження (а.с. 136, т. 1).
Зі змісту позовної заяви у справі № 711/7372/18 вбачається, що між сторонами існує спір, зокрема стосовно квартири АДРЕСА_1 (а.с.143-154, т. 1).
Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 в частці 1 ( а.с.120-123, т. 2).
Згідно даних звукозапису судового засідання сторони по справі зазначили про відсутність підстав для зупинення провадження по даній справі, до розгляду цивільної справи № 711/7372/18 про поділ спільного майна подружжя.
Згідно довідки КП «Соснівська СУБ» № 1515 від 06 серпня 2018 року, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 14).
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 чинить позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні жилим приміщенням.
ОСОБА_1 зазначила, що вона має ключі від вхідних дверей спірної квартири, замок якої замінено не було, відповідно, має доступ до спірного житлового приміщення. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право користування спільною власністю, може визначатись між співвласниками (ст. 358 ЦК України). Однак на момент вирішення цього спору право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за ОСОБА_2 , а між сторонами в іншому судовому процесі існує спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі спірної квартири.
Позивач за первісним позовом, не позбавлена права, після ухвалення остаточного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та в залежності від його суті, пред`явити позов про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , вже як співвласник зазначеної квартири.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції  з огляду на наступне.
Звертаючись з первісним позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, відповідно режим її спільної сумісної власності подружжя презюмується, тому вона має рівну частину у цій квартирі, а оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користування вказаною квартирою вона просила суд встановити зазначений порядок користування нею.
Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, частинами 1,2,3 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Таким чином, визначити конкретний порядок користування житловим приміщенням можна лише у разі визначення часток у спірному житловому приміщенні.
Судами було встановлено, що спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .
Квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте факт належності цієї квартири до спільного сумісного майна подружжя оспорюється у судовому порядку у справі №711/7372/18.
Таким чином, лише після встановлення судами у справі №711/7372/18 наявності у ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру, визначення її частки, остання має право звернутись до суду з позовними вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою. 
За даних обставин вказані позовні вимоги є передчасними.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судами було встановлено, що ОСОБА_1 не позбавлена права користування вказаною квартирою, що свідчить про те, що її право на користування спірною квартирою не порушене. Також ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції  про відмову у задоволенні позовних вимог про вселення не оскаржувала.
Доводи касаційної скарги відносно того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не заслуговують на увагу, оскільки питання належності спірної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності не є предметом розгляду даної цивільної справи, а є предметом розгляду справи №711/7372/18, остаточне рішення у якій судами не прийнято.
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у постанові від 11 липня 2019 року у справі №266/4779/16-ц, у постанові від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14 не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини та фактичні обставини справи у вказаних справах не є подібними даним спірним правовідносинам, зокрема предметом  їх розгляду були визнання правочинів недійсними.
Предметом розгляду справи №266/4779/16-ц хоча теж було встановлення порядку користування житловим приміщення, проте у вказаній справі судами було встановлено, що позивач та відповідач  мають на праві спільної часткової власності спірну квартиру у зв`язку з чим суди встановили порядок користування нею, а у цій справі судами не було встановлено факту спільної часткової власності спірної квартири позивача та відповідача. Натомість судами було встановлено, що спір щодо визначення часток у вказаній квартири триває. 
Загалом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраним у справі доказам та встановленими на їх підставі обставинами, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року в частині  скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та ухвалення нового судового рішення в цій частині залишити без змін.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року  в частині залишення без змін рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від  30 жовтня 2020 року в касаційному порядку не оскаржувалась, тому не була предметом касаційного перегляду.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2021 року в частині  скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та ухвалення нового судового рішення в цій частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                      А. А. Калараш
                                                                                                                        Є. В. Петров
 О. С. Ткачук