ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
22 червня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №583/273/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/965/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області  від 23 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Яценко Н.Г., в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, 

В С Т А Н О В И В:
       У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25 січня 2011 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 січня 2011 року у розмірі 23 713 грн 95 коп., яка станом на 15 листопада 2020 року складається з наступного: 21 975 грн 12 коп. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 21 975 грн 12 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками, 1738 грн 83 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. – нарахована пеня; 0 грн 00 коп. – нараховано комісії; та стягнути судові витрати. 
Охтирський міськрайонний суд Сумської області заочним рішеннямвід 23 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовив.
               В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по простроченому тілу кредиту. Вказує на те, що ним заявлялися вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами у розмірі 21 975 грн 12 коп., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту.
       Звертає увагу суду на те, що 0 грн за поточним тілом означає, що все тіло вийшло на прострочку, а не те, що відповідач погасив борг за фактично використаними кредитними коштами. При цьому зазначає, що суми, які він просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені. Зокрема, з розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.
       З виписки також слідує, що відповідач користувався кредитними коштами на загальну суму 21 975 грн 12 коп., а також частково погашав заборгованість, що на думку позивача, свідчить про наявність заборгованості у відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк» та спростовує висновок суду щодо відсутності заборгованості за кредитом.
       Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідачу, окрім кредитного ліміту, було надано споживчий кредит у «Швидкий кредит (Миттєва розстрочка)», що підтверджується випискою по рахунку. Так як відповідач самостійно не вносив кошти на погашення заборгованості за сервісом «Миттєва розстрочка», то заборгованість за даною послугою погашалася банком за рахунок овердрафту встановленого на кредитну картку, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж сума встановленого ліміту.
       Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті, факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, позивач вважає, що має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
       Також зазначає, що у суду були відсутні підстави для відмови у стягненні процентів за користування кредитом, оскільки кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. 
       Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
       Крім того, суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та в цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суди ігнорують, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
       Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суди допускають грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставлять під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.
               Відповідач правом на подачу відзиву у встановлений судом строк не скористався.
               Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг 25 січня 2011 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 11).
До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які відповідачем не підписані (а. с. 12-37).
Відповідно до довідки банку ОСОБА_1 отримав наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 21 січня 2016 року, термін дії – 01/20), НОМЕР_2 (дата відкриття – 12 червня 2017 року, термін дії – 08/20) (а. с. 9). 
Також АТ КБ «ПриватБанк» надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 10) та виписку з банківського карткового рахунку (а. с. 45-48).
Відповідно до розрахунку АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість   ОСОБА_1  за кредитним договором № б/н від 25 січня 2011року станом на 15 листопада 2020 року становить 23 713 грн 95 коп., яка складається з наступного: 21 975 грн 12 коп. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 21 975 грн 12 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками, 1738 грн 83 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. – нарахована пеня; 0 грн 00 коп. – нараховано комісії (а. с. 5-8).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Тому позивач має право на повернення сум фактично отриманих коштів. Проте, оскільки не є зрозумілим та не з`ясовується, яким чином було вираховано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0,00 грн, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
       Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
В Анкеті-заяві позичальника від 25 січня 2021 року процентна ставка не зазначена, відтак позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Таким чином, враховуючи, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 січня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Вказане узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відтак вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченими процентами задоволенню не підлягають. 
Стосовно вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
При зверненні до суду з даним позовом банк, зокрема, ставив питання про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21 975 грн 12 коп.
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що витрати відповідачем кредитних коштів (3-тя колонка розрахунку) становлять 27 001 грн 75 коп. При цьому відповідачем на погашення кредитної заборгованості було внесено коштів на загальну суму 42 819 грн 98 коп. (міститься під розрахунками банку), з яких: 15 632 грн 73 коп. – спрямовано банком на погашення заборгованості по тілу кредиту, 15 567 грн 25 коп. – на погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту, 1300 грн – погашено заборгованості по пені (згідно розрахунку за період з 27 травня 2016 року по 31 жовтня 2019 року); 1530 грн 73 коп. – на погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту, 63 грн 16 коп. – погашено заборгованості за нарахованими відсотками, 8726 грн 11 коп. – погашено заборгованості за простроченими відсотками (згідно розрахунку за період з 01 листопада 2019 року по 15 листопада 2020 року). 
Крім того, з розрахунку вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами. А також погашав відсотки за рахунок тіла кредиту на загальну суму 4452 грн 05 коп (4-та колонка розрахунку). Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач кошти внесені відповідачем в рахунок погашення заборгованості спрямовував на погашення відсотків та пені. 
За встановлених обставин, враховуючи, що витрати відповідачем кредитних коштів складають 27 001 грн 75 коп., а внесено останнім на погашення кредитної заборгованості коштів на суму 42 819 грн 98 коп., тому фактично отримані та використані відповідачем кошти, повернуті в повному обсязі, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту у зв`язку з тим, що є незрозумілим обрахування розміру простроченого тіла кредиту при розмірі заборгованості по поточному тілу кредиту 0,00 грн.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду щодо мотивів відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту із зазначенням, що ці вимоги не підлягають задоволенню з підстав, викладених в даній постанові. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, ч. 4; 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області  від 23 березня 2021 рокузмінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
В іншій частині заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області  від 23 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                Т.А. Левченко

Судді:                                                                О.Ю. Кононенко 

                                                                       В.І. Криворотенко