Номер провадження: 22-ц/813/1945/21 
Номер справи місцевого суду: 947/28253/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                     суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                        при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
               у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням,  -
 
в с т а н о в и в:
 
14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням та просила ухвалити рішення, яким: визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 . Позбавити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 права користування житловим приміщенням. Зняти ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 .
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 , разом з нею на спірній житловій площі зареєстрована колишня невістка  ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які з червня 2018 року не проживають у спірній квартирі та не мають у ній своїх особистих речей. Позивач вказує на те, що факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їй як власникові у здійсненні права власності в повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1  задоволено. Визнано ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 . В решті вимог  задоволених у позові  відмовлено.
28 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4  звернулась до суду із заявою, у якій просила суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.
Ухвалою районного суду від 28 травня 2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року було скасовано, справу призначено для розгляду в порядку спрощеного провадження.
Позивачка   ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У судове засідання з`явилась адвокат Єпіфанцева Олена Олександрівна в інтересах відповідача  ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування майном визнала, підтвердивши, що її довіритель не проживає по спірній адресі з червня 2018 року. В частині вимог, що стосуються малолітніх дітей, просила відмовити.
Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, від представника ОСОБА_5 до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено частково. Суд визнав ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . В решті заявлених позовних вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями.
07 квітня 2021 року від представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Від ОСОБА_2 також надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Адвокат Чумаченко С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 надав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із бажанням особисто приймати участь у розгляді справи, однак належних та допустимих доказів неможливості прибуття до судового засідання ним надано не було, а тому судова колегія зазначене клопотання залишає без задоволення. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 20 квітня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга позивачки ОСОБА_1  задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Таким чином, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном по власному розсуду.
 Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
На підставі статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 В силу статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Права власника жилогобудинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 грудня 2010 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контри Пінігіною Т.М., зареєстрованим в реєстрі за №6-1634 (а.с. 17, 21-22).
Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №78 від 04.09.2019р. вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані: з 27 травня 2011 року невістка ОСОБА_2 , онука ОСОБА_3 та з 02.02.2013 року онука ОСОБА_4 (а.с. 20).
Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №64 від 20.03.2019р. у спірній квартирі 27 травня 2011 року був зареєстрований син позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_6 (а.с. 19).
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином позивача ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (а.с. 15).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка  ОСОБА_1  вказує на те, що її син та відповідачка ОСОБА_2 на теперішній час припинили шлюбні відносити, та з червня 2018 року відповідач разом з дітьми з`їхали зі спірної квартири і до теперішнього часу не проживають в ній.
18 червня 2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
В період даного шлюбу народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 (а.с. 13,14).
Проте, шлюбні стосунки не склались в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2018 року, справа №520/11958/17, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7   було розірвано (а.с. 23-24). 
Обставини непроживання відповідачів у квартирі позивача з червня 2018 року підтверджуються Актом про не проживання від 04 вересня 2019 року, який склали ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , підпис яких засвідчено головою ОСББ «Левітан» (а.с. 18) та протоколом допиту свідка від  10 червня 2019 року, в якому відповідач ОСОБА_2 зазначає адресу свого місця проживання АДРЕСА_4 (а.с. 16).
Відповідачка ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_5 , виданого 16 червня 2014 року Реєстраційноною службою Одеського міського управління Одеської області  (65).
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання відповідачки ОСОБА_2 , такою що втратила право користування спірним житлом, суд першої інстанції виходив з того, що вона не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як  в ньому не проживає. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди у реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна,  а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку суд першої інстанції виходив з того, що вирішення цього питання залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012р. у справі №6-57цс11).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітніх  дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей.
Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що в судовому засіданні доведено, що неповнолітні діти колишньої невістки також втратили право користування спірним житлом, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України,  законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави  дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну відповідь на кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.    Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено належним чином підстави визнання  неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. 
У пунктах 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57–59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Частинами 1, 3 та 4 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані  дбайливо ставитися до жилого будинку  (квартири).  Повнолітні  члени  сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню  будинку (квартири) і придомової території  та  проведенню  ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі  в  витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).
Європейський суд з прав людини у пунктах 40, 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року) висловлено наступне: в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено,  а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла  є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його  правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та  Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садовяк проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від  17 травня 2018 року, заява №17365/14.
Згідно зі статтями 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Діти – члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.
З матеріалів справи вбачається, що син власника квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_6 з дружиною, відповідачкою ОСОБА_2 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за згодою власника квартири вселились, у встановленому законом порядку 27 травня    2011 року та були зареєстровані в цій квартирі й проживали у неї тривалий час (а.с. 19). Сім`єю ОСОБА_12 після вселення в спірну квартиру був проведений ремонт квартири, вони придбали меблі та побутову техніку.
Власник вказаної квартири позивачка ОСОБА_1 зареєстрована у встановленому законом порядку та проживає за іншою адресою: АДРЕСА_6 , що вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 грудня 2010 року (а.с. 21).
В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази на підтвердження того, що неповнолітні діти набули право власності або право користування іншим житловим приміщенням.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2019 року у справі №638/11945/16 (провадження №61-42665св18) дійшов наступного правового висновку: «враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням того, що виселення відповідачів  з малолітньою дитиною з квартири, які не мають іншого належного їм на праві власності житла, чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар».
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні  у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивно не було доведено, що неповнолітні діти порушують права власності позивача    у справі на користування житлом на власний розсуд. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України  її право не підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Разом з тим, викликає обґрунтовані сумніви пропорційність мети визнання неповнолітніх дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4  такими, що втратили  право користування спірним житлом з урахуванням того, що наявність у них іншого житла  не  встановлено.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості,   на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав  їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову в частині визнання неповнолітніх дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили права користування спірним житлом.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні неповнолітніх дітей  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили права користування спірним житлом й ухвалення в цій частині нового рішення про  задоволення  вказаних  позовних  вимог  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25  червня  2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 20 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік