ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2021 р.           Справа№ 910/11029/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І. 
за участю представників сторін: 
від позивача: Черненко І.В.;
від відповідача: не прибув,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року (повний текст рішення складено 04.01.2020 року)
у справі № 910/11029/20 (суддя: Маринченко Я.В.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Черненко Ігора Валерійовича
до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
про визнання недійсним одностороннього правочину
                                                                         
                                                     ВСТАНОВИВ: 

          Фізична особа-підприємець Черненко Ігорь Валерійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину. 
          Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем усупереч вимогам законодавства в односторонньому порядку розірвано договір банківського обслуговування за яким позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , у зв`язку з чим, позивач просить визнати недійсним односторонній правочин.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року позов задоволено повністю та визнано недійсним односторонній правочин, вчинений Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк"  щодо розірвання договору банківського обслуговування, за яким Фізичній особі-підприємцю Черненко Ігорю Валерійовичу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 .
          Не погодившись з прийнятим рішенням,  Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"    звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 10, 11 Закону України «Про  запобігання  та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження  зброї масового знищення» та ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
          Так, скаржник вказав, що норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом  в разі настання  визначених ними обставин, чим спростовується твердження суду та скаржника про те, що право банку на відмову від підтримання (у тому числі, шляхом розірвання) ділових відноси н слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.02.2018 року у справі №910/11471/17, постанові від 25.04.2019 року у справі №910/1558/18.  
При цьому, скаржник наголосив, що  відповідач повідомив обставини, на підставі котрих позивачу  встановлено неприйнятно високий ризик та відповідно ініційовано відмову від підтримання ділових відносин, але суд належним чином не дослідив вказані обставини.  
          Водночас, скаржник зазначив, що банк стосовно клієнтів неприйнятно високого ризику з метою зменшення виявлення ризиків (у тому числі встановлених за результатами переоцінки під час обслуговування клієнтів) вживає заходи, передбачені п. 60 розділу V  Положення    про здійснення банками фінансового моніторингу.
          Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/10524/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року    у справі №910/11029/20 своєю ухвалою від 22.02.2021 року.
           10.12.2020 року  через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач  просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну  скаргу без задоволення.  Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" витрати на професійну правничу допомогу Фізичної особи-підприємця Черненко Ігора Валерійовича, які пов`язані з розглядом справи у сумі 8000,00 грн.
          Крім того, представник позивача у  відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що апелянт не наводить жодних допустимих та належних доказів підозрілої діяльності позивача. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин  шляхом розірвання договору  банківського рахунка з підстав встановлення  клієнту неприйнятного високого ризику  за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим, про що неоднозначно зазначав Верховний Суд у справах №910/3245/19 від 29.04.2020 року, №910/7161/19 від 05.03.2020 року, №910/1555/18 від 25.04.2019 року, №910/21320/17 від 16.10.2018 року.  
          Тобто за твердженням позивача, суд першої інстанції правомірно встановив, що  одностороння відмова відповідача від  договору банківського обслуговування укладеного з позивачем є незаконною, оскільки підстави для  встановлення  відповідного рівня ризику були відсутні, розірвання договору  з позивачем у такий  спосіб порушує його права, правочин з розірвання цього договору  відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є недійсним.  
           06.04.2021 року представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду  заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Представник  відповідача  у судове засідання 06.04.2021  року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду міста Києва  в апеляційному порядку за відсутності представника  відповідача,  який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. 
          Водночас, колегія суддів відзначає, що скаржник в апеляційній скарзі вказав, що у разі неявки представника відповідача, прошу розглядати апеляційну скаргу без участі представника Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк".
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва  від 02.11.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга    Товариства з обмеженою відповідальністю "Інновейшн Мультимедіа" - без задоволення, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 23.09.2017 року Акціонерне товариство Комерційного банку "Приватбанк" (банк) на підставі заяви Фізичної особи-підприємця Черненко Ігора Валерійовича про відкриття рахунку та анкети про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, за якими підприємство приєдналося до умов, тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, та які разом складають договір банківського обслуговування (далі - договір) відкрив позивачу поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_2 , рахунок для соціальних виплат № НОМЕР_3 та картковий рахунок № НОМЕР_4 .
           05.08.2019 року відповідач відповідно до постанов Національного банку України №162 від 28.12.2018 року та № 41 від 22.02.2019 року, згідно із стандартом IBAN, змінив рахунок позивача та закріпив за ним міжнародний номер банківського рахунку відповідно до стандарту № 13616 Міжнародної організації зі стандартизації ISO і Європейського комітету з банківських стандартів ECBS - UA843206490000026002052657770, що не заперечується позивачем.
           18.06.2020 року відповідач повідомленням № 20.1.0.0.0/7-20200618/1491 повідомив позивача про прийняття банком рішення про розірвання укладеного з ним договору та закриття поточних рахунків на підставі ст. 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта.
          У повідомленні наведений зміст ст. 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (а саме: "суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати управління ризиками з урахуванням результатів ідентифікації, верифікації та вивчення клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта"), з якого вбачається, що банк посилався саме на Закон України №1702-VII від 14.10.2014 року. 
          Разом з тим колегія суддів відзначає, що станом на 18.06.2020 року ст. 64 була виключена із Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі Закону України № 361-ІХ від 06.12.2019 року «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» , який був опублікований 28.12.2019 року і набрав чинності через чотири місяці з дня його опублікування.
          Водночас, станом на 18.06.2020 року також втратив чинність Закон України №1702-VII від 14.10.2014 року на підставі Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019 року №361-IX.
          Відтак відповідач у повідомленні від 18.06.2020 № 20.1.0.0.0/7-20200618/1491 безпідставно послався на положення ст. 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та ст. 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" №1702-VII від 14.10.2014 року, які втратили чинність.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що у апеляційній скарзі банк посилається на згадані вище норми законів, які втратили чинність як на час складення повідомлення клієнту, так, відповідно, і на час розгляду судової справи.
          Спір у справі стосується питання правомірності розірвання відповідачем договору банківського обслуговування в односторонньому порядку з ініціативи банку.
          Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 1075 Цивільного кодексу України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.
          Колегія суддів відзначає, що у новому Законі України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019 №361-IX (який був чинним станом на час складення повідомлення) питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано у ст. 15, згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:
          - якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;
встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;
          - подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;
          - виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;
          - якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.
          Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.
          У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.
          Згідно з п.п. 3.1.1.5.1, 3.1.1.6.2.1, 3.1.1.6.2.8 Умов та правил надання банківських послуг банк має право припинити відносини із клієнтом у разі встановлення йому неприйнятно високого ризику за результатами оцінки/переоцінки ризику відповідно до законодавства у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Банк може відмовити клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених чинним законодавством України, у т.ч. нормативно-правовими актами Національного банку і договором банківського обслуговування. Банк має право відмовитися: від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу; від встановлення (підтримання) ділових відносин (у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.
          Отже в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в т.ч. шляхом розірвання договорів.
          Колегія суддів відзначає, що приписи ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019 року №361-IX наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, а тому у спірних правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини 2 статті 1075 Цивільного кодексу України.
          Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, а тому право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин не слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору.
          Відтак банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
          Водночас колегія суддів відзначає, що право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених Законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
          Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі №910/21320/17, від 29.04.2020 року у справі №910/3245/19.
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач всупереч вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не надав жодних доказів, у т. ч. внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу, які підтверджували б існування правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику.
          Разом з цим, відповідач не надав власну Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу, що містить критерії встановлення неприйнятно високого ризику, наявність якої передбачена Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України №417 від 26.06.2015 року.
          У матеріалах справи відсутнє рішення банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику Фізичної особи-підприємця Черненко І.В.
          При цьому послання апелянта на те, що такі документи мають обмежений доступ, колегія суддів відхиляє та зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості клопотати перед судом першої інстанції про розгляд справи у закритому судовому засіданні.
          Відповідач жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України  доказами не довів обґрунтованості підстав вважати, що позивач вчиняв платіжні операції, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності у сфері фінансового моніторингу та наражає на ризик застосування до банку відповідних заходів впливу. Зокрема, незаконними джерела походження коштів Фізичної особи-підприємця Черненко І.В., інших його активів або прав на такі активи, а також не довів наявності у банківських операціях позивача ознак відмивання доходів.
          Також відповідач не надав доказів зв`язку між діяльністю (фінансовими операціями) його клієнтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та діяльністю позивача, окрім того факту, що останні є батьками його засновника ОСОБА_3 .
          З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що  відповідач повідомив обставини, на підставі котрих позивачу  встановлено неприйнятно високий ризик та відповідно ініційовано відмову від підтримання ділових відносин.
          У силу вимог чинного законодавства такі обставини не дають підстав для припинення (розірвання) банком договірних відносин з клієнтом в односторонньому порядку.
          Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
          Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
          Відповідно до  ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
          Враховуючи, що одностороння відмова відповідача від договору банківського обслуговування укладеного з позивачем є незаконною, оскільки підстави для встановлення відповідного рівня ризику були відсутні, розірвання договору з позивачем у такий спосіб порушує його права, правочин з розірвання цього договору відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним.
          Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
          Згідно зі ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Пунктами 1, 2   ст. 86 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          Посилання скаржника на постанови Верховного Суду викладену в постанові від 20.02.2018 року у справі №910/11471/17, постанові від 25.04.2019 року у справі №910/1558/18  є неприйнятними з огляду на те, що такі постанови  прийнято Верховного Суду з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.   
Щодо клопотання Фізичної особи-підприємця Черненко Ігора Валерійовича про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи у сумі 8000,00 грн, колегія суддів відзначає наступне. 
Так, в обґрунтування свого клопотання Фізична особа-підприємець Черненко Ігор Валерійович посилається на те, що розмір судових витрат, які поніс позивач на стадії апеляційного розгляду справи становить 8000,00 грн з оплати послуг адвоката.
При цьому, Фізична особа-підприємець Черненко Ігор Валерійович в своєму клопотанні посилається на ст. 123 Господарського процесуального кодексу України та надає відповідні докази, якими підтверджується  надання правової допомоги вартістю 8000,00 грн.  
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ч. 1   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України   витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2   ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 3   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.1   ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"   адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1   ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
Відповідно до   ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"   гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
17.11.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Софія Ойл"  надало суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому, зокрема на виконання  ст. 124 Господарського процесуального кодексу України повідомлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які стягувач поніс і очікує понести у зв`язку  із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 12000,00 грн. 
Так, Фізичною особою-підприємцем Черненко Ігорем Валерійовичем    на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано копію договору №54  про надання правничої допомоги від 26.02.2021 року, копію акта виконання робіт (наданих послуг) від 02.03.2021 року, копію платіжного доручення №10 від 02.03.2021 року на суму 8000,00 грн, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №6055 від 08.02.2018 року.
          Так, відповідно до акту  виконаних робіт (наданих послуг) від 02.03.2021 року відповідно до договору №54 про надання професійної правничої допомоги від 26.02.2021 року надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе: надання правової інформації, надання усних консультацій і роз`яснень з правових питань, підготовки та виготовлення відзиву на апеляційну скаргу.
За змістом п. 1 ч. 2 ст.   126, ч. 8 ст.   129 Господарського процесуального кодексу України   розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2   ст. 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
Відповідно до ч. 5   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4   ст.126 Господарського процесуального кодексу України   суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 року №910/906/18.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідач не звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та не надав доказів неспівмірності витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу.
З огляду на доведення Фізичною особою-підприємцем Черненко Ігорем Валерійовичем понесення витрат на правничу допомогу для розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає за необхідне покласти судові витрати відповідача пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі 8000,00 грн на позивача.           
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення  (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -                                                            
                                                  ПОСТАНОВИВ:
                    
           1.    Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року у справі № 910/11029/20  залишити без задоволення.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року у справі №910/11029/20 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь Фізичної особи-підприємця Черненко Ігора Валерійовича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) 8000,00 грн (вісім тисяч гривен 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.   
           5.   Матеріали справи №910/11029/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич

        Дата складення повного тексту 26.04.2021 року у зв`язку з перебуванням судді Суліма В.В. на лікарняному.