ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4323/21 Справа № 205/8077/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 травня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню та стягнення витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 24 жовтня 2007 року вона уклала з відповідачем кредитний договір №DNK0GA00000065.
В забезпечення зобов`язань 29 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки квартири №DNK0GA00000065.
04 квітня 2019 року приватним нотаріус Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис №951 про звернення стягнення на майно позивача, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , для задоволення вимог банку в сумі 2645633,30 грн.
Зазначає, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, адже кредитор не надав усіх документів за переліком Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобов`язань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса», виконавчий напис вчинено в порушення вимог п. 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та за відсутності первинних документів бухгалтерського обліку.
На підставі викладеного просила визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано виконавчий напис № 951 від 04 квітня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. щодо звернення стягнення на майно позивача: квартиру АДРЕСА_1 в рахунок задоволення вимог банку - стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості 2645633,30 грн. за кредитним договором № DNKOGA00000065 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи не містять відповідних доказів, які підтверджують здійснення позивачем відповідних витрат, обсяг наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті позивачем. Зокрема, відсутній договір про надання правничої допомоги, згідно з умовами якого мали б визначатись розмір витрат на правничу допомогу адвоката, а також встановлюватись розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнутих витрат на правову допомогу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскарженій частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви було долучено попередній розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого остання просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. (а.с.32).
На підтвердження розміру судових витрат на правничу допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 13 жовтня 2020 року укладений між адвокатом Стасовською Є.А. та ОСОБА_2 , яким вартість послуг визначено у розмірі 10000,00 грн. (а.с.69-70).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).
Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, є докази, які доводять сплату коштів (квитанції, платіжні доручення, тощо).
Враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів, що свідчать про оплату наданих адвокатом послуг у заявленому розмірі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на правову допомогу та відмовити ОСОБА_2 у стягненні зазначених витрат.
За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду в оскарженій частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу – скасувати.
Відмовити ОСОБА_2 у стягненні з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича
                       
                                                                               О.В. Лаченкова