КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/7788/18                                                                     Головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/824/6296/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 травня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 1 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Тетяни Андріївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною вище скаргою, в якій просив визнати дії головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Т.А. щодо здійснення розрахунку заборгованості без вирахування податків та зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника неправомірними та зобов`язати державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості з вирахуванням податків та зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника.
В обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні у головного державного виконавця Задорожної Т.А. перебуває судовий наказ Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання трьох дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 13 квітня 2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
20 жовтня 2020 року боржник звернувся до Голосіївського РВ ДВС із заявою про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам з урахуванням податків та обов`язкових зборів, однак станом на день подання скарги відповідь на заяву не надходила, розрахунок заборгованості по сплаті аліментів з урахуванням сплати податків та обов`язкових зборів здійснений не був.
Заявник вказав, що він є фізичною особою підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому розмір щомісячних аліментних платежів повинен розраховуватися виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості з вирахуванням податків та обов`язкових внесків, проте державним виконавцем здійснювалися попередні розрахунки заборгованості по аліментам без врахування вимог чинного законодавства, що порушує його права як платника аліментів.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 1 лютого 2021 року скаргу задоволено частково.
Визнано дії головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Т.А. щодо здійснення розрахунку заборгованості без вирахування податків та зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника неправомірними.
Зобов`язано головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожну Т.А. повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам з урахуванням податків та обов`язкових зборів.
У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, стягувач через представника - адвоката Додух О.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що боржник не вказав, а суд першої інстанції не встановив, яка саме дія державного виконавця є неправомірною з моменту подання заяви від 20 жовтня 2020 року, обґрунтовуючи вимогу відсутністю реакції на подану заяву до виконавця.
Судом проігноровані вимоги закону щодо строків подання скарги на дії державного виконавця і скаргу розглянуто без врахування того, що вона подана з порушенням десятиденного строку, оскільки активні дії, що оскаржується боржником, вчинені виконавцем більше ніж за десять днів до подання скарги в судовому порядку.
Також судом не враховано, що Законом України «Про виконавче провадження» не визначено порядку проведення перерахунку суми заборгованості, яка вже розрахована виконавцем та складено відповідні розрахунки, які є чинними і не скасованими. При цьому вказані розрахунки не оскаржені та жодна норма закону не дозволяє виконавцю вчиняти дії зі складення нового розрахунку, який вже був проведений, а відтак районний суд поклав на державного виконавця обов`язки, які виходять за межі його компетенції.
При вирішені спору щодо розміру боргу зі сплати аліментів, суд не врахував, що законом чітко визначений спосіб захисту прав боржника якщо він не погоджується із розміром визначеної виконавцем заборгованості, а обраний боржником спосіб захисту не відповідає закону з огляду на те, що він оскаржує по суті суму заборгованості, яка розрахована, та просить зобов`язати здійснити новий розрахунок, не ставлячи при цьому вимог про скасування попередніх розрахунків державного виконавця.
Окрім того, судом не прийнято до уваги важливі аргументи сторони стягувача щодо загального порядку застосування вимог статті 195 СК України, оскільки не може бути об`єктом оподаткування показники середньої заробітної плати, визначені органами статистики, і з таких показників, що використовується виключно як база обрахування, не вираховуються податки, які не повинен сплачувати боржник.
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника - адвокат Кухаренко О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року в справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У відповідності до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження» або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Судом встановлено, що судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2018 року у справі № 752/7788/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,у розмірі 1/2 частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 13 квітня 2018 року і до повноліття найстаршої дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку (а.с. 32).
Постановою головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Задорожної Т.А. від 9 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження № 57650021 з примусового виконання зазначеного судового наказу (а.с. 44).
Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № 57650021, складеним 17 квітня 2019 року головним держаним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ Задорожньою Т.А., станом на 31 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментах становила 34 412,20 грн (а.с. 45).
Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 57650021, складеного 27 листопада 2019 року цим державним виконавцем, станом на 30 жовтня 2019 року заборгованість заявника по аліментах становила 42 351,20 грн (а.с. 46).
3 вересня 2019 року головним держаним виконавцем Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожною Т.А. було виготовлено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 57650021, відповідно до якого станом на 31 серпня 2020 року боргу по аліментах становив 57 809,20 грн (а.с. 48).
Станом на 30 вересня 2020 року заборгованість заявника по сплаті аліментів становила 49 077,70 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № 57650021 від 12 жовтня 2020 року, складеним головним держаним виконавцем Задорожною Т.А. (а.с. 49).
20 жовтня 2020 року ОСОБА_2 направив до Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про здійснення перерахунку заборгованості по аліментах з урахуванням податків та обов`язкових зборів (а.с. 50-53).
Матеріали справи свідчать і це підтверджено сторонами, що заявник зареєстрований як фізична особа-підприємець з видом діяльності - виробництво та торгівля меблями, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування (а.с. 23-25).
Частково задовольняючи вимоги скарги та визнаючи дії головного державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів неправомірними, суд першої інстанції вважав, що у даному випадку розрахунок заборгованості зі сплати аліментів необхідно було здійснювати виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості з вирахуванням податків та внесків.
При цьому суд не знайшов підстав для зобов`язання державного виконавця вчиняти ті чи інші дії з метою виконання виконавчих документів заявників, в тому числі зазначати шляхи їх виконання, а тому дійшов висновку про зобов`язання головного державного виконавця Задорожної Т.А. повторно розглянути заяву боржника про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам з урахуванням податків та обов`язкових зборів.
Однак із таким висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може.
Перш за все колегія суддів ураховує, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18), відступаючи від висновку, викладеного у постанові від 7 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18) зробив висновок про те, що стаття 81 СК України та частина третя статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Звуження ж змісту норм закону за допомогою положень підзаконних нормативно-правових актів є неприпустимим. При цьому Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, до поняття «заробіток» включає також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.
Крім того, відповідно до пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, утримання аліментів провадиться із суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.
Разом з тим наведений висновок щодо переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, стосується випадків, коли особа працює та отримує реальний заробіток як дохід, з якого й розраховується розмір аліментів або заборгованості.
Проте у даній справі спір виник з приводу розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів, який у період виникнення заборгованості був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування.
Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених статтею 297 ПК України, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених главою І Розділу ХІV цього Кодексу, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Тобто, платники податку сплачують єдиний податок (замість податків та зборів) та мають право на спрощені процедури обліку та звітування, а тому фізична особа-підприємець як платник єдиного податку не є платником податків і зборів, визначених ПК України, зокрема: податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) - для фізичних осіб-підприємців та військового збору.
Згідно з частиною другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
За змістом частини другої статті 195 ЦПК України чітко визначено: заборгованість за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.
Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.
Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.
Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об`єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто для обрахування суми обов`язкових податків та зборів у разі отримання особами реального заробітку (доходу).
Стаття 6 ПК України) визначає, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.
Відповідно до статті 22 ПК України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.
Отже, за змістом ПК України, об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є реальне майно та реальні дії з отримання доходів, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
Проте середня заробітна плата для даної місцевості, із якої розраховуються аліменти у разі виникнення заборгованості в особи, яка не працювала або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, не належить до доходу (прибутку) або його частини, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника реального податкового обов`язку. Тобто середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник не є реальною і не може бути об`єктом оподаткування.
Посилання суду першої інстанції на лист Державної служби статистики України № 15.1.3-22/1373Пі-20 від 23 жовтня 2020 року (а.с. 54) про те, що розрахунок статистичного показника середньої заробітної плати одного штатного працівника ґрунтується на статистичній методології, не може бути взято до уваги при вирішенні спору, оскільки зазначені відомості стосуються методологічних положень щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників, мета яких і є встановити показник середньої заробітної плати, у тому числі для випадків застосування частини другої статті 195 СК України, але не для встановлення реальної заробітної плати, із якої мають розраховуватись податки та збори.
При цьому за змістом пункту 4 розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року,розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих з інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості. Тобто довідка про інформацію про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості є самостійним документом, який береться до уваги при розрахунку заборгованості.
З огляду на наведене колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що розрахунки заборгованості боржника  ОСОБА_2 зроблені головним державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожною Т.А. на підставі середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості в порядку частини другої статті 196 СК України без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору є неправомірними, а заборгованість по аліментам підлягає перерахунку з урахуванням податків та обов`язкових зборів.
Згідно з частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Наведений порядок визначення розміру аліментів передбачений у разі отримання платником доходів, що сплачуються із доходу після утримання обов`язкових податків і зборів, однак ОСОБА_2 , будучи фізичною особою-підприємцем і перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, таких платежів не здійснює, аліменти на утримання трьох дітей сплачуються, виходячи із розміру середнього заробітку працівника по м. Києві.
У випадку, коли платник аліментів на час виникнення заборгованості не працює або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно з якими не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму видатків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.
Таким чином, скарга ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Задорожної Т.А. щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів не підлягає задоволенню з тих підстав, що боржник був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування, тобто не являвся платником податків і зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника, тому державний виконавець правомірно здійснила розрахунки виходячи із середньої заробітної плати для відповідної місцевості на час виникнення заборгованості.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 759/1727/16(провадження № 61-15882св20).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Крім того, суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив, яка ж саме дія, як активна поведінка державного виконавця, була неправомірною з моменту подання боржником заяви від 20 жовтня 2020 року до звернення до суду із скаргою 28 жовтня 2020 року при тому, що за змістом скарги предметом оскарження є фактично попередні розрахунки виконавця, які є чинними і не скасованими у встановленому законом порядку (стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження»), а заявником по суті ставилося питання про визнання бездіяльності державного виконавця щодо не розгляду його заяви про перерахунок заборгованості по аліментах з урахуванням податків та обов`язкових зборів неправомірними.
З урахуванням наведеного, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та які стали підставою для часткового задоволення скарги, не відповідають суті заявлених вимог, тому судом безпідставно визнано дії головного державного виконавця Задорожної Т.А. щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів неправомірними з одночасним зобов`язанням цього виконавця повторно розглянути заяву боржника про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам з урахуванням податків та обов`язкових зборів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За таких обставин ухваласуду першої інстанції про часткове задоволення скарги на дії державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів не відповідає обставинам справи і вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги. 
Документально підтвердженні судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, а саме сплачений стягувачем судовий збір у розмірі 454,00 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, відповідно до положень статей 141, 382, 452 ЦПК України покладається колегією суддів на заявника, оскільки ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні його скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 1 лютого 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Тетяни Андріївни відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454,00 гривні сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України..
 
Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                  С.А. Голуб

                                                                                                              Д.О. Таргоній