Номер провадження: 22-ц/813/3085/21 
Номер справи місцевого суду: 522/10670/14-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А.,Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонова Георгія Володимировича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року, постановлену під головуванням судді Свяченої Ю.Б., повний текст ухвали складено 19 серпня 2019 року, у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонова Георгія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , -
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонов Г.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .
В обґрунтування подання зазначив, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться виконавче провадження АСВП № 57942673 з примусового виконання виконавчого листа №522/10670/14-ц виданого 19.07.2017 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 458800 грн. та 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 29036, 38 грн.
18 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а також винесено постанову про арешт майна боржника.
Також приватним виконавцем були здійснені всі необхідні дії для виконання рішення суду, проте ОСОБА_1 в добровільному порядку вимоги виконавчого документу не виконує та не вживає заходів щодо реального виконання рішення суду, хоча про відкриття виконавчого провадження була повідомлена належним чином.
Ухвалою Приморського районного суду від 31 липня 2019 року у допуску адвоката Громадського О.В., представника приватного виконавця Парфьонова Г.В. – відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що приватний виконавець – особа, яка уповноважена державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку встановленому законом, та у відповідності до ст. 58 ч. 1 ЦПК України, не є стороною у справі, та не входить до кола визначених осіб, які можуть брати участь в судовому процесі, через представника.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонова Г.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонов Г.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову, якою задовольнити подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонов Г.В. зазначає, що висновки суду про те, що доказів стосовно того, що боржник не ухиляється від виконання судового рішення і взагалі не знав про існування виконавчого провадження не відповідають обставинам справи.
 Одночасно в апеляційній скарзі зазначаються заперечення на ухвалу суду про не допуск до суду представника приватного виконавця – адвоката Громадського О.В.
Відзиву до суду надано не було.
В судове засідання призначене на 16 червня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонов Г.В., Зінченко О.В. не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином (а.с. 89-90, 93-94 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонова Г.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не надано належних доказів свідомого ухилення боржника за виконавчими провадженнями від виконання зобов`язань, покладених на останнього судовим рішенням.
На переконання суду першої інстанції приватним виконавцем не були надані докази вжиття всіх можливих заходів щодо примусового виконання рішення суду, та доказів отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження та викликів до приватного виконавця.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується, колегія суддів апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Згідно із ч. 2 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням , що виконується у виконавчому провадженні.
Згідно із ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
За загальним правилом під час розгляду питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон необхідно враховувати те, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, оскільки вона пов`язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.
Судові рішення у вказаній категорії справ мають бути постановлені з ретельним вивченням та обґрунтуванням наданих державним виконавцем доказів умисного ухилення боржника від виконання рішення суду.
Одночасно необхідно враховувати, що під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні непереборні обставини.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Європейський суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченогостаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є :
- дія неврегульованих зобов`язань
- ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.
Відповідно до п. 19 ч. 3ст.18 Закону України «Про виконавче провадження`у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Зазначене узгоджується із ст. 2 Протоколу № 4 доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, п. 19 ч. 3ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження`та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5.
Як визначено «Судовою практикою щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків; на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. знаходиться виконавче провадження АСВП № 57942673 з примусового виконання виконавчого листа №522/10670/14-ц виданого 19.07.2017 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 458800 грн. та 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 29036, 38 грн.
Постановою приватного виконавця Парфьонова Г.В. від 18.12.2018 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа виданого Приморським районним судом м. Одеси від 13 грудня 2016 року.
Постановою приватного виконавця Парфьонова Г.В. від 18.12.2018 року звернуто стягнення на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .
Також постановою приватного виконавця від 18.12.2018 року був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобов`язань.
Пунктом 8 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено, що на Державну прикордонну службу України покладається також запобігання та недопущення виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством тимчасово обмежено у праві виїзду з України.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Таким чином, законом передбачено санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Частиною 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Надані суду матеріали подання не містять підтвердження надсилання приватним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 .
Частиною 6 ст. 441 ЦПК України встановлений обмежений строк розгляду подання на протязі десяти днів та за обов`язкової участі приватного/державного виконавця. Судом неодноразово направлялись судові повістки про час та місце розгляду подання на адресу приватного виконавця зазначеної у поданні. Однак, всупереч вимогам ч. 6 ст. 441 ЦПК України приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В. у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомляв, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав, тому, виходячи лише з матеріалів подання, суд позбавлений можливості повно та всебічно з`ясувати обставини справи.
Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5, передбачено, що подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов`язань за рішенням повинно містити, зокрема, докази підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
«Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження`позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. («Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року).
Як вбачається із висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі вищевказаних вимог закону та судової практики розгляду спірного питання особа може бути обмежена у праві виїзду за межі держави за наявності доведеності суду:
-факту невиконаного зобов`язання за рішенням суду
- об`єктивно наявного факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду
- наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду.
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Так, в поданні державний виконавець вказує, що боржник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує та від виконання рішення суду ухиляється.
Докази, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього в матеріалах подання відсутні, докази отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження також не містяться в матеріалах справи.
Лише факт невиконання боржником самостійно зобов`язань (наявність встановленого судом неврегульованого зобов`язання) не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання покладених зобов`язань та про намір боржника вибути за межі України з цією метою.
Крім того, наміру боржника вибути за межі України задля ухилення від виконання зобов`язання також з матеріалів справи не вбачається, тим більше зважаючи на те, що відомості про перетинання державного кордону боржником відсутні.
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновкупро відмову в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , за ненаданням належних доказів цілеспрямованого ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду та доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання виконавчого напису.
Вказані висновки суду відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають обставинам стосовно того, що приватним виконавцем не були надані доказиухилення боржника від виконання судового рішення, а також, що боржник не знав про існування виконавчого провадження, колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки надані приватним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, однак в матеріалах відсутні докази отримання боржником кореспонденції, а також докази на підтвердження вчинення ним саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього приватним виконавцем у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду.
Також в матеріалах справи відсутні будь-які дані про отримання боржником, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження.
Вказані доводи зводяться фактично до незгоди із висновками суду першої інстанції та їх оцінки, та вагомих і достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Одночасно колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи, було необґрунтовано та безпідставно відмовлено у допуску представника приватного виконавця з огляду на таке.
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ст. 42 ЦПК України,  у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно зі ст. 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Діяльність приватного виконавця регламентується Законом України «Про виконавче провадження», в якому не має заборони можливості приватному виконавцю мати представника.
За таких підстав, колегія суддів прийшла до висновку, що судом неправомірно був недопущений до участі у справі адвокат, який представляв інтереси приватного виконавця.
Одночасно колегія суддів, звертає увагу на те, що судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а тому лише з формальних підстав, правильне та законне судове рішення не може бути скасовано.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Парфьонова Георгія Володимировича – залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 25 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда