ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4050/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Кругового О.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу     Державної судової адміністрації України
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду 07 грудня 2020 року    (головуючий суддя Жук Р.В.) в адміністративній справі №340/4050/20, розглянутої у письмовому провадженні
за позовом ОСОБА_1 до    Держави Україна в особі Державної казначейської служби України,   Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України,  третя особа  Кропивницький апеляційний суд  про відшкодування шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 28.09. 2020 року звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на її користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 412 661,39 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акта.
В обґрунтування позову зазначила, що обіймає посаду судді Кропивницького апеляційного суду. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 р. №553-ІХ, чинним з 18.04.2020 р., Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. №294-1Х доповнено статтею 29, якою установлено обмеження щодо нарахуванні суддівської винагороди    у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України   постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Конституційний Суд України рішенням від 28.08.2020 р. №10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є не конституці йними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №94-ІХ зі змінами.
Вважаючи, що прийняття Державою неконституційного правового акту та невиплата суддівської винагороди в повному обсязі завдало їй майнової шкоди, позивач звернулась із  позовом до суду. 
У відзиві на позов відповідач зазначає про безпідставність заявлених вимог та просить у їх задоволенні відмовити, оскільки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення та не є підставою для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплат позивачу недонарахованої суддівської винагороди відповідно до статті  135  Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду 07 грудня 2020 року позов задоволено, стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 412 661,39 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем  ДСА України   подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, так як у спірний період нарахування суддівської винагороди позивачу здійснювалось у відповідності до  статті 29 Закону України  «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  (в редакції  Закону № 553-ІХ).
Письмові відзиви на апеляційну скаргу від позивача та 3 особи  до суду апеляційної інстанції не надходили. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1,2,3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.2 та ч.4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення  суду першої інстанції   відповідає в повному обсязі, в зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані нормами ст.130 Конституції України  та ч.1-5 статті 135  Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закону № 1402-VIII), згідно яких   визначено, що суддівська винагорода регулюється   Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
18 квітня 2020 року набрав чинності  Закон №553-ІХ  , яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, відповідно до якої у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті); (частина третя).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020   визнано такими, що не відповідають  Конституції України,  положення  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Конституційний Суд України у рішення також зазначив  що навіть за умови допустимого обмеження виплат суддівської винагороди (за умов воєнного чи надзвичайного стану), втрачені у зв`язку з цим кошти підлягають компенсуванню відповідними виплатами.   
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Закон №553-ІХ  про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Зважаючи на те, що до  Закону № 1402-VIII   в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у спірний період зміни не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами не було.
Здійснивши аналіз чинного законодавства, суд першої інстанції вірно зазначив, що вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідачів і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України, право ОСОБА_1 на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст.19, 130 Конституції України, ст.135 Закону № 1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Частиною 3 статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
В силу ч.3 ст.8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Отже, Конституцією України встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.
Суд першої інстанції при вирішенні справи застосував практику ЄСПЛ, та зазначив, що  Європейський суд з прав людини у справі «Графов проти України» (Заява № 4809/10) дійшов висновку, що рішення, яким суд встановлює порушення, покладає на державу-відповідача юридичний обов`язок припинити порушення та відшкодувати його наслідки таким чином, щоб, наскільки це можливо, відновити ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП] (справедлива сатисфакція) (Iatridis v. Greece) [GC], заява № 31107/96, пункт 32, ЄСПЛ 2000-XI). Проте має існувати чіткий причинно-наслідковий зв`язок між матеріальною шкодою, яка вимагається заявником, та порушенням Конвенції ( рішення у справі «Куріч та інші проти Словенії» (справедлива сатисфакція) , заява № 26828/06, пункт 81, ЄСПЛ 2014, та згадані у ньому справи).
Так як шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а також акту їх застосування, судом з огляду на викладене встановлено причинно-наслідковий зв`язок між неконституційністю положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №94-IX зі змінами,  і матеріальною шкодою, заподіяною ОСОБА_1  щодо недоотримання нею доходу у вигляді суддівської винагороди в повному обсязі за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 рік. 
Таким чином, сума неотриманої ОСОБА_1  суддівської винагороди внаслідок неконституційного виключення положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-1Х , згідно довідки Кропивницького апеляційного суду від 28.09.2020 року №07-21/148/ 2020  за період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. склала 412 661,39 грн.  
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що негативні наслідки порушення Конституції України повинні бути адекватно усунені шляхом забезпечення поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України. При цьому застосування до особи положень закону, визнаних неконституційними (конституційними), з метою поновлення порушених прав та свобод, є одним із проявів «відповідальності» держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, що став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. Разом з тим на час вирішення даного спору держава Україна не прийняла закону про порядок відшкодування такої шкоди.
У свою чергу, приписами ч. 4 статті 6 КАС України (верховенство права) забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Приписами частини 2 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору, а саме Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Згідно зі ст. 1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
З огляду на викладене судом встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та право власності ОСОБА_1 , гарантоване зазначеною статтею.
Стаття 41 Конвенції передбачає: «Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.».
Сатисфакція - форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Метою призначення Судом компенсації є відшкодування заявнику дійсних негативних наслідків порушення його прав, а не покарання Договірної Сторони, що несе відповідальність за таке порушення.
У світлі висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, порушено право власності позивачки, гарантоване ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому держава Україна зобов`язана відшкодувати позивачці    матеріальну шкоду у сумі 412 661,39 грн.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Оскільки відповідачем у даній справі є держава Україна, то завдана фізичній особі шкода, в розумінні вимог чинного законодавства України, відшкодовується за рахунок державного бюджету.
Відповідно до приписів ч.1, п.1 ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України за обсягом наданих повноважень відноситься до  головних розпорядників  за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України.
Частиною 1 статті 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Частиною 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 р. №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі   - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
Відповідно до пп.3 п.35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.
Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку, в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
З огляду на п.25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Законом  №294-IX затверджено бюджетну програму "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" за кодом 0501150.
Отже, Державна казначейська служба України   здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням та є належним відповідачем у справі щодо стягнення матеріальної шкоди.
Натомість, відповідно до абз.2 ч.3 ст.148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Оскільки даний спір стосується стягнення шкоди, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, то відповідачами за таким спором є держава Україна в особі Державної судової адміністрації України та Державної казначейської служби України.
Щодо посилання представника відповідача, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. №10-р/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, не впливає на вирішення спору, оскільки  рішенням не встановлювалися будь-які права чи обов`язки осіб, та на підставі цього рішення не виникли нові правовідносини. Зазначеним рішенням констатовано невідповідність Конституції України положень частин першої, третьої статті 29 Закону №294-1Х, а втрачені у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню. При цьому Закон №294-1Х  суперечить Конституції України не з часу прийняття рішення Конституційним Судом України, а з часу прийняття закону, який визнано неконституційним.
В силу викладеного суд першої інстанції правомірно зазначив, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню внаслідок доведення належними та допустимими доказами, що шкода  завдана позивачу в результаті прийняття закону, який  визнаний  неконституційним, а не з підстав визнання незаконним прийнятого органом державної влади нормативно-правового акта, та його скасування.  
Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовано.
Оскільки судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 315,  316,  321,  322,  325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Державної судової адміністрації України    - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від  07 грудня 2020 року  в адміністративній справі 340/4050/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 08 червня 2021 року і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до   пункту 2 частини 5 статті  328 КАС України.  

Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий