УХВАЛА
13 квітня 2021 року
м. Київ
Справа № 739/536/19
Провадження № 13-46зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 
перевірила заяву ОСОБА_22 про перегляд ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року за виключними обставинами з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 22 квітня 2002 року  ОСОБА_22 засуджено за частиною 1 статті 129, частиною  2 статті 146, частиною 3 статті 152, частиною 2 статті 289, пунктами  4, 9, 12, 13 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) із застосуванням положень частини 1 статті 70, частини 2 статті 71 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. Зазначений вирок Верховний Суд України своєю ухвалою від 17 квітня 2003 року залишив без зміни.
Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07  травня 2019 року, залишеною без зміни ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_22 про приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк – відмовлено.
11 березня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), виходячи зі своєї усталеної практики, ухвалив остаточне рішення у справі«Дембо та інші проти України», в тому числі щодо ОСОБА_22 (заява 14677/20),  яким констатував порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Посилаючись на це рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_22 звернувся  до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою, яка надійшла 12 квітня 2021 року, про перегляд ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у зв`язку з виключними обставинами.
Посилаючись на вимоги статей 2, 10, Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі — Закон № 3477-IV), заявник просить відновити його попередній юридичний стан, зокрема, шляхом скасування вищезазначених судових рішень та постановлення нової ухвали,  якою обрати йому вид покарання не пов`язаний з довічним позбавленням волі. На думку заявника, констатоване порушення Конвенції доводить незаконність оскаржених рішень, адже національними судами не було додержано права засудженого мати реалістичну перспективу дострокового звільнення.
Перевіряючи наведені у заяві доводи та додані до неї матеріали, Велика Палата виходить з такого.
Згідно з пунктом 2 частиною 3 статті 459, частиною 3 статті 463 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, є виключною обставиною і заяви про перегляд судового рішення за такою обставиною розглядаються Великою Палатою.
Установлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції. 
ЄСПЛ у рішенні «Дембо та інші проти України», констатуючи порушення статті 3 Конвенції внаслідок відсутності перспективи звільнення ув`язненого, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист населення та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, які б на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.
Застосовані у справі ОСОБА_22 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19  січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо ОСОБА_22 порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи.
Отже, правові підстави для відкриття провадження за заявою  ОСОБА_22 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом відсутні.
Тому, з урахуванням викладеного, у відкритті провадження за заявою  ОСОБА_22 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_22 про перегляд ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18  вересня 2019 року за виключними обставинами з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Заяву   ОСОБА_22 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідачОСОБА_1   Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_12   ОСОБА_3 ОСОБА_13   ОСОБА_4 ОСОБА_14   ОСОБА_5 ОСОБА_15   ОСОБА_6 ОСОБА_16   ОСОБА_7 ОСОБА_17   ОСОБА_8 ОСОБА_18   ОСОБА_9 ОСОБА_19   ОСОБА_10 ОСОБА_20   ОСОБА_11 ОСОБА_21