СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р.                                                                  Справа № 917/1609/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя  Здоровко Л.М. 
за участі секретаря судового засідання Перікової К.В.,
за участі представників учасників справи:
позивача -  Гречко С.І., свідоцтво адвоката Серія ПТ № 1721 від 27.06.2017; довіреність № 74 від 16.02.2021
відповідача –  Данілова Н.Н, довіреність №29-14/67 від 18.05.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", м. Полтава (вх.№893 П/2)
на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.02.2021 у справі №917/1609/20  (суддя  Тимощенко О.М., повний текст рішення складено 22.02.2021)  
за позовом Акціонерного  товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз",  м. Полтава 
до  Полтавського обласного  комунального  виробничого  підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", м. Полтава 
про  стягнення  38 479 421,99 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року Акціонерне  товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (далі АТ “ОГС “Полтавагаз”) звернулось  до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (далі ПОКВПТГ “Полтаватеплоенерго”)  в якій, з урахуванням заяви від 13.11.2020 про збільшення розміру позовних вимог, просило суд стягнути з відповідача 36 476 052, 57 грн основного боргу,  322 182,86 грн -  3% річних, 1 307 653,11 грн пені та 373 533,45 грн інфляційних втрат, посилаючись на несвоєчасне  здійснення відповідачем  розрахунків за   договором  розподілу природного газу №1-02/02/14  Р від 26.12.2016. 
Рішенням  Господарського суду Полтавської області від 11.02.2021 у справі №917/1609/20 позовні вимоги задоволено  частково. 
Стягнуто з Полтавського обласного  комунального  виробничого  підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Акціонерного  товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" 28 812 325,83  грн основного боргу,   653 826,56 грн пені,  322 182,86 грн -  3 % річних,  373 277,43  грн інфляційних та 462 231,59 грн  витрат по сплаті судового збору. 
В частині стягнення 7 663 726,74 грн основного боргу провадження у справі закрито в зв`язку з відсутністю предмету спору. 
Повернуто Акціонерному товариству "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" із Державного бюджету України 114 955,90 грн судового збору сплаченого за платіжним дорученням №4712 від 07.10.2020.  В іншій частині позову відмовлено. 
Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 11.02.2021 у справі №917/1609/20 в частині стягнення з ПОКВПТГ “Полтаватеплоенерго” 28 812 325,83 грн основного боргу, 373  277,43 грн інфляційних втрат та 653 826,56 грн пені скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПОКВПТГ “Полтаватеплоенерго” 363  555,63 грн інфляційних втрат та 130 765,31 грн пені. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначав, що Господарський суд прийняв рішення про стягнення суми основного боргу  за послуги розподілу природного газу на підставі даних бухгалтерського обліку позивача за спірний період грудень 2019- вересень 2020 в розмірі 28 812 325,83 грн, проте, надані позивачем детальні розрахунки суми основного боргу, не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, апелянт звертає увагу, що у наданій  відповідачем до матеріалів справи оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 (лист за № 29-01/1609/1 від 08.02.2021 (том 2, а. с. 18) наведено детальні розрахунки заборгованості з урахуванням суми заборгованості на початок періоду, оплати, проведені у місяці поставки  до десятого числа місяця, наступного за звітним, зарахування коштів, оплати і заборгованість на кінець періоду відповідно до умов договору, що також підтверджується копіями платіжних доручень, що наявні в матеріалах справи.  Отже, на думку апелянта, станом на 11.02.2021 відповідачем проведена повна оплата суми основного боргу за Договором розподілу природного газу за період грудень 2019 року - вересень 2020 року, а тому, в частині позовних вимог щодо стягнення 28812325,83 грн основного боргу між сторонами відсутній предмет спору, що мало підставою для закриття провадження у справі в цій частині вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. 
Крім того, апелянт вважає, що наявні у справі№ 917/1609/20 докази є взаємно суперечливими, а тому, з метою перевірки розрахунку суми основного боргу у справі необхідно провести судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставити питання: чи підтверджується документально та в якому розмірі заборгованість ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за отримані послуги розподілу природного газу за період грудень 2019 року - вересень 2020 року перед АТ "ОГС "Полтавагаз". 
До того ж, скаржник не погоджується із розміром нарахованих позивачем сум інфляційних втрат розмірі 373 277,43  грн, оскільки вважає, що позивачем за період березень- жовтень 2020 року не враховано період, в якому мала місце дефляція, а саме у  лютому 2020, отже, нарахування інфляційних втрат необхідно здійснювати на суму заборгованості в розмірі 1 500 609,73 грн. 
Також, на думку скаржника, відповідачем  наведено об`єктивні виняткові обставини, що надавали суду першої інстанції можливість до зменшення розміру пені на 90% (клопотання про зменшення розміру пені викладено у відзиві на позов а. с.  235-250 т. 1, а.с. 1-21 т.2). Водночас, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про зменшення розміру пені лише на 50 %.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 для розгляду справи №917/1609/20  сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавського обласного  комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.02.2021 у справі №917/1609/20 та призначено її розгляд на 22.04.2021. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, тощо до 16.04.2021. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 для розгляду справи №917/1609/20  сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В. 
16.04.2021 відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням (вх. 34501), в якому просив призначити по справі №917/1609/20 судову економічну експертизу, проведення якої просив доручити Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (36004, м. Полтава, вул. Чураївни, 1/1). На вирішення експертизи поставити питання: «На яку суму документально підтверджується заборгованість Полтавського обласного комунального підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» перед АТ «Оператор газорозподільних систем «Полтавагаз» по договору №1-02/02/14 
Р від 26.12.2016 з грудня 2019 року по серпень 2020 року станом на день проведення досліджень?»
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №4472 від 16.04.2021) проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, внесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач зазначає, що додатковою угодою від 26.01.2018 до договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р від 26.12.2016, сторони виклали п. 6.4. договору в наступній редакції: «Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором, здійснюється Споживачем, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством Споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором,  та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в  якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним,  відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Як зазначав позивач, усі інші пункти і умови Договору залишались незмінними та обов`язковими для виконання Сторонами. А тому, враховуючи умови п. 6.5. Договору та за відсутності графіка погашення заборгованості, зарахування коштів, які надходили від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», здійснювалось позивачем відповідно до умов п.6.4 Договору розподілу природного газу, що підтверджується актом звірки   №138 станом на 05.02.2021, детальним розрахунком заборгованості та платіжними дорученнями, що містяться в матеріалах справи. 
Згідно  витягу  протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2021 у зв`язку з відпусткою судді Плахова О.В.,  для розгляду справи №917/1609/20 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя (суддя-доповідач)      Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М. 
22.04.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.05.2021. Також судом запропоновано сторонам здійснити спільну звірку розрахунків по спірному договору із визначенням обсягів поставки,  періоду нарахування заборгованості, зазначенням дат проведених оплат за отримані послуги та порядку зарахування позивачем здійснених відповідачем оплат  за договором, про що скласти єдиний акт взаєморозрахунків, який надати на дослідження суду. 
21.05.2021 позивачем до матеріалів справи надано письмові додаткові пояснення до яких додано розрахунок суми основного боргу по ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за послуги з розподілу природного газу за період грудень 2019- вересень 2020 по договору  розподілу природного газу №1-02/02/14 Р від 26.12.2016 із відображенням в бухгалтерському обліку позивача нарахувань та проведених ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» оплат станом на 18.05.2021. 
24.05.2021 відповідачем до матеріалів справи надано додаткові письмові пояснення, в яких він повідомляв, що на виконання вимог суду 06.05.2021 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» направлено на адресу позивача оборотно-сальдову відомість по розрахунку з АТ «Полтавагаз» за спірний період, яку просило розглянути. Натомість станом на 20.05.2021 на адресу відповідача відповіді з приводу незгоди із зарахуванням коштів за конкретною датою платежу чи своїх розрахунків АТ «Полтавагаз» не надано. 
25.05.2021 відповідачем до суду апеляційної інстанції надано додаткові письмові пояснення щодо порядку розрахунків між сторонами із викладеною правовою позицією відповідача з приводу порядку  зарахування коштів, які надходять як погашення заборгованості в рахунок оплати по договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р від 26.12.2016 (у поточному місяці або за минулий період), в яких відповідачем викладено правову позицію з приводу застосування сторонами умов Типового договору розподілу природного газу, який затверджено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2498 від 30.09.2015. Як вважає відповідач, вказаним Типовим встановлено право Оператора ГРМ  у разі виникнення у Споживача заборгованості за цим договором або ж переплати та за відсутністю графіку погашення заборгованості зараховувати отримані від Споживача в поточному розрахунковому періоді кошти в рахунок погашення існуючої заборгованості Споживача відповідно до черговості її виникнення, тощо. В той же час, відповідач вважає, що  порядок оплати за розподіл природного газу в частині права оператора ГРМ на власний розсуд визначати як зараховувати оплату (за зобов`язаннями періоду, в якому надійшли кошти або за зобов`язаннями, які виникли  раніше та залишились непогашеними) суперечить імперативним нормам та принципам цивільного обороту, створює невизначеність для підприємства –теплопостачальника, а тому, вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми та принципи цивільного законодавства. 
В судовому засіданні 25.05.2021 представники сторін підтримали свої правові позиції по справі. Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в повному обсязі. 
Також в судовому засіданні представник апелянта підтримав клопотання від 16.04.2021 про призначення у справі судової економічної експертизи в обґрунтування якого зазначав, що  спірним по справі питанням є порядок зарахування грошових коштів, які надходять як погашення заборгованості в рахунок оплати по договору (у поточному місяці або за минулий період). Як вважав відповідач, для з`ясування необґрунтованості вимог позивача слід провести дослідження бухгалтерських документів, платіжних доручень тощо, оскільки доказове значення має не тільки факт погашення  заборгованості, який не потребує  спеціальних знань, а й методика розрахунків та відображення їх в бухгалтерському обліку, яка входить до кола спеціальних знань експерта. Як вважав відповідач, спірне по справі питання неможливо вирішити без застосування спеціальних знань. 
Також відповідач повідомляв, що експертизу не було призначено в суді першої інстанції, оскільки це питання не було дискусійним та знайшло своє відображення лише в рішенні суду, який вдався до аналізу платіжних доручень, однак не врахував того, що оплата за розподіл природного газу здійснюється з рахунку із спеціальним режимом використання, отже споживач не має можливості самостійно вказати, за який період проводить оплату та по якому договору. Запроваджений державою порядок розрахунків за природний газ у сукупності  з затвердженою редакцією Типового договору розподілу природного газу створює широке  поле для зловживань підприємствами, які здійснюють розподіл природного газу (зокрема, позивачем), які зараховують проведені оплати на власний розсуд не за минулий період, а в поточному чи навіть майбутньому періоді, чим штучно збільшують розмір заборгованості, штрафні та компенсаційні санкції. 
Представник позивача в судовому засіданні проти заявленого клопотання заперечував та зазначав, що наданими позивачем до матеріалів справи розрахунками   повністю підтверджуються періоди зарахування коштів, що надійшли від відповідача як оплата вартості послуг за укладеним договором, а підстави такого клопотання та матеріали даної справи не відповідають положенням ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, якими визначено випадки призначення експертизи  у господарському процесі.
Зокрема, як зазначав позивач, наданий АТ «Полтавагаз» до матеріалів справи розрахунок заборгованості (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.11.2020) повністю підтверджує як строки виникнення заборгованості відповідача  (з урахуванням сальдо на спірний період- грудень 2019), так і вартість наданих послуг та розмір фактичної оплати та пердплати  за спірний період грудень 2019 - листопад 2020 за укладеним договором, а також періоди прострочення розрахунків, на які позивачем здійснено нарахування фінансових санкцій у вигляді 3% річних, інфляційних втрат. 
З урахуванням наданих сторонами пояснень та заперечень з приводу заявленого клопотання про призначення експертизи, колегія суддів дійшла висновку про його розгляд за результатом з`ясування обставин по справі.
Крім того, колегія суддів враховує, що в судовому засіданні 22.04.2021 судом було оголошено перерву до 25.05.2021 для надання  сторонам можливості здійснити спільну звірку розрахунків по спірному договору із визначенням обсягів наданих послуг з розподілу природного газу, вартості послуг, періодів погашення заборгованості та порядку зарахування оплати за надані послуги за договором. Натомість, сторони вказаних вимог суду не виконали, спільний акт взаєморозрахунків не склали та суду не надали. Тому, суд апеляційної інстанції здійснює розгляд справи за наявними у справі документами. 
Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи та заперечення, викладені позивачем у  відзиві на апеляційну скаргу доводи, заслухавши усні пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та  процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено  господарським судом першої інстанції, 26.12.2016 року між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (надалі - оператор ГРМ, позивач) та Полтавським обласним  комунальним   виробничим  підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (надалі - споживач, відповідач) укладено договір №1-02/02/14 Р  розподілу природного газу (надалі - договір, том 1, арк. с. 7-10). 
26.10.2018 року між сторонами підписано додаткову угоду до договору №1-02/02/14 Р  розподілу природного газу (том 1, арк. с. 11). 
У Договорі сторони узгодили, зокрема, наступне :
- за цим договором оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором (п. 2.1. договору);
-  оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за потужність (абонентська плата), з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем  (п.6.1 Договору); 
- тариф,  встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для Сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення  (п.6.1 Договору); 
-  розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (п.6.1 Договору); 
- оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством Споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.
Споживач має право здійснювати оплату за договором розподілу природного газу з казначейського рахунку на казначейський рахунок Оператора ГРМ у строки відповідно до умов даного Договору (п. 6.4. Договору в редакції додаткової угоди  від 26.10.2018 року);
За змістом п. 6.5. Договору,  у разі виникнення у Споживача заборгованості з даним Договором сторони можуть укласти графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до цього Договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості. У разі відсутності графіка погашення заборгованості Оператор ГРМ має право грошові кошти отримані від Споживача в поточному розрахунковому періоді, зараховувати в рахунок погашення існуючої заборгованості Споживача відповідно до черговості її виникнення. 
Відповідно до п. 6.6. Договору, надання Оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу Споживачу має підтверджуватися підписаним між Сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. 
За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з цим Договором та чинним законодавством України (п. 8.1. Договору);
- у разі порушення Споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 8.2. Договору);
- цей договір укладається на невизначений строк (п. 12.1. Договору); 
За змістом п. 12.2., сторонами узгоджено, що  якщо в установленому порядку Регулятором будуть внесені зміни до редакції Типового договору розподілу природного газу, Оператор ГРМ зобов`язується розмістити повідомлення про такі зміни на сайті та в офіційних друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, не менше ніж за десять днів до набрання змінами чинності, крім випадків, для яких цим Договором встановлений інший термін та/або порядок повідомлення про внесення змін. У разі незгоди Споживача зі змінами він має право розірвати цей Договір шляхом надсилання письмового повідомлення Оператору ГРМ протягом десяти календарних днів з дня, коли він дізнався чи міг дізнатися про внесені до цього Договору зміни. Не розірвання цього Договору у вказаний строк та продовження споживання природного газу свідчить про згоду Споживача з внесеними до цього Договору змінами (п. 12.2. Договору);
Виходячи з умов п. 12.3., цей Договір може бути розірваний за згодою Сторін або за ініціативою Споживача у порядку, визначеному законодавством України. 
Постановою НКРЕКП від 07.10.2019 року № 2080 Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП внесено зміни до Типового договору розподілу природного газу та Кодексу газорозподільних систем. 
Зокрема, Главою 6 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем визначено, що розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року. 
Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності. 
До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи із річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача відповідно до цього Кодексу, оплата послуг здійснюється за тарифами, встановленими Регулятором для Оператора ГРМ, за фізичний обсяг розподілу природного газу. 
Річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою. 
Відповідно до п.2.1. Типового договору, Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором. 
За приписами п. 6.1. Типового договору, оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. 
Тариф, встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для Сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення (п.6.2. Типового договору)
До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта споживача відповідно до Кодексу газорозподільних систем, оплата послуг здійснюється за тарифами, встановленими Регулятором для Оператора ГРМ, за фізичний обсяг розподілу природного газу. 
Пунктом 6.3. Типового договору визначено, що величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) Споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності. 
П. 6.4. Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. 
П.6.6. Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством Споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 Про затвердження Кодексу газорозподільних систем, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 №1379/27824 (надалі Кодекс ГРМ)  газовий рік – це період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року ( п.4. розділ 1 глава І Кодексу ГРМ). 
Річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу. 
Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 Про затвердження Кодексу газорозподільних систем, річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу. 
Постановою НКРЕ КП № 3037 від 24.12.2019 року "Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT "Полтавагаз" було встановлено Акціонерному   товариству "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" наступні тарифи на послуги розподілу природного газу:
1) на період з 01 січня 2020 року до 30 червня 2020 року включно: тариф на послуги розподілу природного газу - у розмірі 0,95 грн. за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ) (1,14 грн. з ПДВ);
2) з 01 липня 2020 року: тариф на послуги розподілу природного газу - у розмірі 1,19 грн.  за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ)( 1,37 грн. з ПДВ). 
Постановою НКРЕ КП № 1175 від 24.06.2020 "Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 24 грудня 2019 року № 3037" внесено зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 24 грудня 2019 року № 3037 "Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT "Полтавагаз" такі зміни:
1) в абзаці другому підпункту 2 пункту 1 цифри "1,19" замінити цифрами "1,09";
2) додаток 2 до постанови викласти в новій редакції, що додається. 
Ця постанова набирає чинності з 01 липня 2020 року, але не раніше дня наступного за днем її оприлюднення на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. День оприлюднення на офіційному веб-сайті Регулятора - 24.06.2020 року.
З 01 липня 2020 року тариф на послуги розподілу природного газу - у розмірі 1,09 грн.  за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ)( 1,308 грн. з ПДВ). 
Виходячи з умов п. 6.3. Типового договору, величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) Споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності. 
За даними позивача, за період жовтень 2018 року - вересень 2019 року відповідачем  всього спожито 104 314 656,00 м.куб. природного газу, що AT "Полтавагаз" підтверджувало наданими до матеріалів справи копіями актів приймання-передачі за вказаний період за договором розподілу природного газу №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016. 
Розрахунок вартості послуги розподілу природного газу наданої ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", позивачем  здійснено наступним чином: 104 314 656,00 м.куб. / 12 = 8 692 888,00 м.куб. 
 Виходячи з приписів п. 6.6. Договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016, надання Оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу Споживачу підтверджується підписаним між Сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. 
На підтвердження виконання умов договору позивачем до матеріалів справи надано акти приймання- передачі послуг з розподілу природного газу, якими він підтверджував, що у період грудень 2019 року - вересень 2020 року позивач у відповідності з Договором №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016 надав відповідачу послуги з розподілу природного газу. 
Всього згідно вказаних актів позивачем надано послуги на загальну суму 95     000     346,82 грн.
Водночас, як стверджував позивач, в порушення умов Договору відповідачем проведено не повну та з порушенням строків  оплату за отримані послуги з розподілу газу. Загальний розмір заборгованості відповідача за період грудень 2019 року - вересень 2020 року (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.11.2020) визначено позивачем в розмірі 36 476 052,57 грн, яка відповідачем своєчасно не сплачена.  
Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача  36 476 052, 57 грн основного боргу та нарахованих на суму боргу фінансових санкцій, а саме, 322 182,86 грн - 3% річних, 1 307 653,11 грн пені, 373 533,45 грн інфляційних втрат (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 13.11.2020). 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що відповідно до ст.191 Закону України “Про теплопостачання” оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. 
Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним  режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.12014, визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання споживача для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі — спеціальні рахунки). Оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії. 
Водночас, у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем, оскільки відповідач отримує грошовий ресурс для розрахунку з позивачем лише після повного здійснення розрахунків за весь обсяг спожитих послуг споживачами послуг з опалення та постачання гарячої води. 
Також вважав, що НКРЕКП встановлено відповідачу економічно необґрунтовані тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення, бюджетних установ, релігійних організацій і інших споживачів (крім населення) та на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню, а також для потреб управителів багатоквартирних будинків, бюджетних установ та інших споживачів (крім населення), які б забезпечили ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат, що завдає збитків підприємству. Зокрема, як повідомляв відповідач суду, встановлення економічно необґрунтованих тарифів стало підставою звернення ПОКВПТГ “Полтаватеплоенерго” з позовом до суду  у зв`язку з невиконанням обов`язків (бездіяльністю) НКРЕКП  щодо встановлення економічно обґрунтованих тарифів. Наразі в провадженні окружного адміністративного суду м. Києва перебуває справа № 640/10634/19 за позовом до НКРЕКП про визнання протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та зобов`язання вчинити певні дії. На підтвердження встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво в рамках розгляду адміністративної справи № 640/10634/19 проведено судово-економічну експертизу (висновок експерта №18 від 21.10.2019), якою встановлено розрахунок недоотриманої тарифної виручки у сумі 27 778 608,436 грн.
Також обставини прострочення розрахунків по договору, відповідач обґрунтовував неналежним виконанням споживачами, якими є населення та бюджетні організації своїх зобов`язань по оплаті вартості послуг з теплопостачання, посилаючись при цьому на положення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) № 530 від 17.03.2020, який встановлює заборону на нарахування та стягнення відповідачем  неустойки за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на період карантину.
Крім того, посилаючись на показники податкової декларації з податку на прибуток, відповідач повідомляв суду про збитковість господарської діяльності Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", у зв`язку з чим, на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, просив суд зменшити розмір пені на 90 % . 
Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Згідно     ст. 11 ЦК України     підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до     ст. 626 ЦК України     договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України     передбачено, що відповідно до     статті 6 ЦК України     сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог     ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. ч. 1 - 3     ст. 207 ЦК України     правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Відповідно до ч. 2     ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Враховуючи правову природу укладеного сторонами договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд вважає, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору про надання послуг.
Статтею 901 ЦК України     визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 629 Цивільного кодексу України     встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до вимог ст. ст.     525,     526 Цивільного кодексу України     зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Статтею 193 Господарського кодексу України     передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.
Частиною першою     ст. 530 Цивільного кодексу України     встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Предметом спору у даній справі є стягнення з ПОКВПТГ “Полтаватеплоенерго” (Споживач) заборгованості з оплати вартості обсягів природного газу за укладеним з АТ "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (Оператор ГРМ) договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016. 
Також спірним у даній справі є питання щодо порядку зарахування коштів, що надійшли від відповідача як оплата за отримані послуги з розподілу природного газу у поточному місяці, за минулий період, а також у відповідності до умов договору щодо строків здійснення таких розрахунків. 
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов укладеного договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016 позивач у період грудень 2019 - вересень 2020 надав відповідачу послуги з переміщенню (фактичної доставки) природного газу, про що свідчать наявні в матеріалах справи наступні акти приймання-передачі: 
- № ОУВІ-032890 від 31.12.2019, розподіливши 15 817,020 тис.куб.м., за грудень 2019 року на загальну суму 12 800 397,95 грн.; 
- № ОУВІ-000203 від 31.01.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за січень 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.;
- № ОУВІ-ОЮ163 від 29.02.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за лютий 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.;
- № ОУВІ-015829 від 31.03.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за березень 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.;
- № ОУВІ-021180 від 30.04.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за квітень 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.; 
- № ОУВІ-025487 від 31.05.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за травень 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.; 
- № ОУВІ-027124 від 30.06.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за червень 2020 року на суму 9 909 892,32 грн.; 
- № ОУВІ-034136 від 31.07.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за липень 2020 року на суму 11 370 297,50 грн.; 
- № ОУВІ-041256 від 31.08.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за серпень 2020 року на суму 11 370 297,50 грн.;
- № ОУВІ-046452 від 30.09.2020 року місячний об`єм замовленої потужності 8 692 888,00 м.куб., за вересень 2020 року на суму 11 370 297,50 грн. (том 1, арк. с. 12-17,  том 2, арк. с. 26). 
Вказані акти підписані уповноваженими представниками сторін договору та скріплені печатками підприємств. Підписання вказаних актів, якими підтверджується загальний обсяг послуг та вартість наданих послуг сторонами не заперечується. 
12.01.2021 відповідачем до суду першої інстанції було надано клопотання (том 2, арк. с. 97), в якому відповідач повідомляв, що станом на 07.01.2021 заборгованість відповідача за спірним договором становить 1 475 535,09 грн, оскільки ним  було частково  сплачено заборгованість за спірним договором в сумі  35 000 517,48 грн.  У вказаному клопотанні відповідач просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення 35 000 517,48 грн основного боргу на підставі п.2. ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу  України. Також на підтвердження своїх вимог до клопотання відповідачем були надані платіжні доручення за період з 12.10.2020 року - 06.01.2021 року (том 2, арк. с. 101-165). 
27.01.2021 позивачем до суду першої інстанції надано заяву про закриття провадження у справі (том 2, арк. с. 168-169), в якій позивач повідомляв про  сплату відповідачем основної заборгованості за спірним договором в сумі 7 663 726,74 грн та просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення  7 663 726,74 грн основного боргу на підставі ст. 231 Господарського процесуального кодексу  України. До заяви позивачем додано: детальний розрахунок суми основного боргу станом на 25.01.2021 року за період (грудень 2019 року - вересень 2020 року) та детальний розрахунок суми основного боргу станом на 25.01.2021 року за період (жовтень 2020 року - грудень 2020 року) (том 2, арк. с. 170-179). 
Крім того, 08.02.2021 відповідачем до суду першої інстанції разом із супровідним листом надійшли: 1) підписаний в односторонньому порядку з боку відповідача акт звірки взаємних розрахунків станом на 05.02.2021 р. за період: грудень 2019 року - вересень 2020 року між відповідачем та позивачем за договором №1-02/02/14 Р  розподілу природного газу від 26.12.2016 року, згідно якого за даними відповідача станом на 05.02.2021 року заборгованість відповідача перед позивачем становить - 0,00 грн.; 2) оборотно - сальдова відомість по рахунку 631 за період 01.12.2019 -05.02.2021 з АТ "Полтавагаз"  (том 2, арк. с.190-194). 
11.02.2021 позивачем до суду першої інстанції  також надано підписаний в односторонньому порядку з боку позивача акт звірки №138 взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем по договору №1-02/02/14 Р  розподілу природного газу від 26.12.2016 року за період грудень 2019 року - вересень 2020 року станом на 05.02.2021, згідно якого, за даними відповідача станом на 05.02.2021 року сальдо розрахунків за період з грудня 2019 року-вересень 2020 року без урахування заборгованості  по штрафних санкціях на користь позивача - 28 812 325,83 грн.
Надаючи оцінку наданим сторонами документів, якими, зокрема, позивач підтверджував дотримання процедури зарахування коштів, які надійшли від відповідача на виконання умов договору, а відповідач наполягав на тому, що порядок такого  зарахування здійснюється позивачем неправомірно,  колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що Додатковою угодою від 26 січня 2018 року до договору №1-02/02/14 Р від 26.12.2016 року, сторони дійшли згоди про внесення змін до  Договору, виклавши пункт 6.4 в наступній редакції:
Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором, здійснюється Споживачем, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством Споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого  поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому   надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Усі інші пункти і умови Договору залишені сторонами без змін, а отже є обов`язковими до виконання сторонами.
В пункті 6.5. Договору сторони погодили, що у разі відсутності графіка погашення заборгованості Оператор ГРМ має право грошові кошти отримані від Споживача у  поточному розрахунковому періоді, зараховувати в рахунок погашення заборгованості Споживача відповідно до черговості її виникнення.
Отже, умови п. 6.4., п. 6.5. свідчать, що проведення дисципліни розрахунків та порядок зарахування коштів, що надходять від відповідача в межах укладеного договору в повному обсязі узгоджено сторонами договору. 
Також, колегією суддів враховуються норми Закону України "Про платіжні системи  та переказ коштів в Україні", у пункті 32.3 ст. 32 якого визначено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених  пунктом 22.6  статті 22 цього Закону. 
У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового  документу , як    платіжне доручення. 
Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні  в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в  додатку 3  до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в  додатку 9  до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. 
Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. 
У постанові Верховного  Суду від 26.12.2019 року у справі № 911/2630/18, зазначено, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. 
Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, зокрема,  якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені, у такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:
- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо); 
- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону; 
- в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.
Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.
Таким чином, заповнення реквізиту призначення платежу платіжного доручення  належить виключно платнику, водночас, отримувач коштів, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу, про що також правомірно зазначено судом першої інстанції.
Досліджуючи обставини по справі, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що з наданих відповідачем до клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення 35 000 517,48 грн.  платіжних доручень за період з 12.10.2020 року-06.01.2021 року (том 2, арк. с. 101-165) вбачається, що в графі призначення цих платежів вказано: Розподіл коштів на вик. пКМУ від 18.06.14р. №217, Реєстру затвердженого п. НКРЕКП від 30.09.2020 №1778 в т.ч. ПДВ; Розподіл коштів на вик. пКМУ від 18.06.14р. №217, Реєстру затвердженого п. НКРЕКП від 30.10.2020 №1951 в т.ч. ПДВ; Розподіл коштів на вик. пКМУ від 18.06.14р. №217, Реєстру затвердженого п. НКРЕКП від 30.11.2020 №2268 в т.ч. ПДВ; Розподіл коштів на вик. пКМУ від 18.06.14р. №217, Реєстру затвердженого п. НКРЕКП від 30.12.2020 №2815в т.ч. ПДВ. 
В той же час, надані відповідачем платіжні доручення на підтвердження сплати ним позивачу заборгованості в сумі  35 000 517,48 грн не місять конкретних періодів, дат, номеру договору, згідно якого здійснювалися зазначені платежі, отже, виходячи з умов п. 6.4. договору, Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та ст. 534 Цивільного кодексу України, зазначені платежі правомірно могли зараховуватися позивачем в рахунок погашення існуючої заборгованості відповідача відповідно до черговості її виникнення, про що також правомірно зазначено судом першої інстанції. 
Як вже зазначалось, з наданих відповідачем до клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення 35 000 517,48 грн  платіжних доручень за період з 12.10.2020 року-06.01.2021 року (том 2, арк. с. 101-165) вбачається, що в графі призначення цих платежів вказано про їх здійснення на виконання Постанови Кабінету Міністрів від 18.06.14р. №217. 
У своїх запереченнях та доводах відповідач вказував на те, що отримував послуги з розподілу природного газу, який використовувався для надання послуг з централізованого теплопостачання, водопостачання, водовідведення населенню, бюджетним установам та організаціям, тому оплата за такі послуги здійснювалась через рахунки із спеціальним режимом використання,     що по суті усуває його від процесу оплати наданих послуг і полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.
   З цього приводу колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Законом України "Про теплопостачання"     визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
     Статтею 1 вказаного Закону     передбачено, що виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
     Відповідно до частини 1     статті 19 Закону України "Про теплопостачання"     діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
     Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави для висновку, що виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів. Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
     Отже, враховуючи господарську діяльність відповідача щодо виробництва і постачання теплової енергії, а також умови пункту 6.4 Договору, оплата вартості послуг з розподілу природного газу здійснюється з урахуванням вимог     статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання".
     Згідно з частиною 1     статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання"     оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Відповідно до частин 4, 5     статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання"     кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
На виконання вимог     статті 19-1 вказаного Закону, Кабінетом Міністрів України     прийнято     постанову від 18.06.2014 №          217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки"     (далі - Порядок №217).
     У пункті 1 Порядку №          217 визначено, що він визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. Також, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
     Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань Оператора ГРМ та відповідача-споживача, як теплопостачальної організації, в частині порядку та строків остаточних розрахунків за Договором розподілу природного газу та не змінює строків розрахунків за надані послуги з розподілу природного газу, які було погоджено сторонами у пункті 6.4 Договору, і зокрема, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок Оператора ГРМ.
Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що положення Порядку №217 визначають спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), водночас, не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати наданих послуг за Договором розподілу природного газу, укладеним з Оператором ГРМ, шляхом перерахування власних коштів, отриманих від господарської діяльності, на поточний рахунок Оператора ГРМ.
  Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16.
Виходячи з умов п. 6.4. договору, оплата послуг природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним використання Споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому   надійшли кошти.
Отже, позивач в силу вимог законодавства та умов договору має зараховувати сплачені відповідачем  кошти як оплату за надані послуги в тому місці, в якому ці кошти надійшли. Разом з тим, надані відповідачем платіжні доручення стосуються оплат, здійснених відповідачем у період жовтень 2020- січень 2021 року, отже не відносяться до спірного періоду заборгованості, яким є грудень-2019- вересень 2020 року. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що за відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі наданих відповідачем платіжних доручень на суму   35 000 517,48 грн, надані платіжні доручення  правомірно було відхилено судом першої інстанції. 
Дослідженням наявного в матеріалах справи розрахунку суми основної заборгованості станом на 10.11.2020 (а.с. 27 т. 2, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.11.2020, а.с. 24 т. 2) колегією суддів встановлено, що станом на 10.12.2020 сальдо на користь позивача складало - 164     071,97 грн. Водночас, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що АТ «Полтавагаз» було враховано щомісячні надходження сум, що надходили від відповідача, а їх зарахування здійснювалось в порядку, встановленому п. 6.4.  договору. Зокрема, позивачем враховано суми, які надходили на рахунок АТ «Полтавагаз» та мали бути зараховані до 10 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до актів наданих послуг та рахунків позивача на оплату наданих послуг. Інші надходження згідно платіжних доручень, що додані до позовної заяви  зараховано як оплату відповідно до кожного банківського дня та зараховані як плата за послуги розподілу природного газу, в тому місяці, в якому   надійшли кошти, залишок коштів, що надходили від відповідача зараховано у попередній період, в якому існувала заборгованість, що узгоджується з умовами п. 6.4. договору в частині порядку здійснення розрахунків між сторонами та порядку їх зарахування. 
  Крім того, надані позивачем розрахунки заборгованості свідчать про те, що кошти, які надходили від Споживача, за умови відсутності заборгованості за укладеним договором зараховувались як передоплата на наступний розрахунковий період, про що свідчать показники дебетового сальдо на користь відповідача у розрахунках за спірний період.  
Згідно наданого позивачем до суду першої інстанції детального розрахунку суми основного боргу станом на 25.01.2021 року за період (грудень 2019 року - вересень 2020 року) та детального розрахунку суми основного боргу станом на 25.01.2021 року за період (жовтень 2020 року - грудень 2020 року) (том 2, арк. с. 170-179), а також поясненнями позивача, наданими у суді апеляційної інстанції, сплачені відповідачем кошти в розмірі 7 663 726,74 грн були зараховані позивачем в рахунок погашення існуючої заборгованості відповідача відповідно до черговості її виникнення. Оскільки матеріали справи не містять графіка погашення заборгованості, можливість складання якого передбачена сторонами у пункті 6.5 договору, колегія суддів вважає, що  позивач правомірно зарахував сплачені відповідачем кошти у порядку черговості з урахуванням     статті 534 Цивільного кодексу України, що відображено у наданих до справи розрахунках.
Таким чином, виходячи із наявних в матеріалах справи документів, а саме, копій актів приймання-передачі за жовтень 2018 року - вересень 2019 року,   копій актів приймання-передачі за грудень 2019 року - вересень 2020 року, копій рахунків, платіжних доручень, умов п. 6.4., п. 6.5.  договору розподілу природного газу №1-02/02/14 Р  від  26.12.2016, яким встановлено порядок розрахунків та зарахування коштів, які надходять на рахунок позивача від Споживача цих послуг (відповідача) та розрахунку основної суми заборгованості з урахуванням оплати коштів, здійснених відповідачем в розмірі 7 663 726,74 грн, а також контрозрахунків, наданих відповідачем до матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 28 812 325,83 грн основного боргу, оскільки такі вимоги є документально підтвердженими та не спростовані відповідачем. 
При цьому, наданими позивачем до суду апеляційної інстанції додатковими поясненнями в частині відображення в бухгалтерському обліку нарахувань та проведених оплат за послуги з розподілу природного газу, позивач підтвердив суду, що з урахуванням оплат, проведених відповідачем, станом на 18.05.2021 (після прийняття рішення суду від 11.02.2021) загальна сума заборгованості за надані відповідачу послуги з розподілу природного газу за період з грудня 2019 по вересень 2020 року (включно) становить 27 311 246,95 грн. 
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.  Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу  України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та   3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
З матеріалів справи вбачається, що за порушення фінансової дисципліни розрахунків за укладеним договором, позивачем нараховано до стягнення з відповідача: 
- 3% річних  в сумі 322 182,86  грн.  за періоди: з 10.01.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за грудень 2019 року); з 11.02.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за січень 2020 року);  з 10.04.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за березень 2020 року);  з 13.05.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за квітень 2020 року); з 10.06.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за травень 2020 року);  з 10.07.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за червень 2020 року); з 11.08.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за липень 2020 року);   з 10.09.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за серпень2020 року);  з 13.10.2020 року - 10.11.2020 року (за зобов`язаннями за вересень 2020 року);
Суд першої інстанції здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних  в сумі 322 182,86  грн   (з урахуванням моменту виникнення зобов`язання з оплати наданих послуг з розподілу природного газу по кожному окремому акту та проведених відповідачем проплат), дійшов висновку, що заявлений розмір   відповідає вимогам Цивільного кодексу України. 
Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних дійшла висновку, що складений позивачем розрахунок є арифметично вірним, а отже задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині є правомірним. 
Крім того, суд першої інстанції  здійснивши перевірку розміру заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині в розмірі 373 277,43  грн.
В апеляційній скарзі скаржник не погоджується із розміром нарахованих позивачем сум інфляційних втрат розмірі 373 277,43 грн, оскільки вважає, що позивачем за період березень- жовтень 2020 року не враховано період, в якому мала місце дефляція, а саме у  лютому 2020, отже, нарахування інфляційних втрат необхідно здійснювати на суму заборгованості в розмірі 1 500 609,73 грн.
Здійснивши перевірку наведених доводів, колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції врахував позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2020 року в справі № 905/21/19, в якій судом зазначено про наступне.
Касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: 
"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", 
де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). 
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося). 
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%. 
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду. 
Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами. 
Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). 
З наданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань (том 2, арк. с. 35), до стягнення з відповідача позивачем заявлено інфляційні втрати у розмірі 373 533,45 грн за періоди: з 01.02.2020 року - 29.02.2020 року  та з 01.03.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за грудень 2019 року); з 01.03.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за січень 2020 року);  з 01.05.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за березень 2020 року); з 01.06.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за квітень  2020 року); з 01.07.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за травень 2020 року); з 01.08.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за  червень 2020 року); з 01.09.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за липень 2020 року); з 01.10.2020 року - 31.10.2020 року (за зобов`язаннями за серпень 2020 року). 
Водночас, здійснивши власний розрахунок заявленого  до стягнення з відповідача розміру інфляційних втрат за зобов`язаннями за грудень 2019 року за періоди:  з 01.02.2020 року - 29.02.2020 року  та з 01.03.2020 року - 31.10.2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 року по справі № 905/21/19, а тому,  за перерахунком, здійсненим судом, місцевий господарський суд дійшов висновку, що правильним  до стягнення є розмір інфляційних втрат  в сумі 373 277,43 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, констатує, що здійснений судом першої інстанції розрахунок є арифметично вірним та відповідає порядку розрахунку інфляційних втрат за формулою та порядком, яка викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2020 року в справі № 905/21/19. За таких підстав, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача інфляційних в сумі 373 277,43 грн є правомірним, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції. 
В апеляційній скарзі відповідач також наголошує, що судом першої інстанції безпідставно задоволено клопотання позивача про зменшення розміру пені лише на 50%, оскільки вважає, що відповідач  навів об`єктивні виняткові обставини, що дають можливість зменшення розміру пені на 90% (клопотання про зменшення розміру пені разом із відзивом на позов а. с.  235-250 т. 1, а.с. 1-21 т.2). Водночас, задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50%, суд першої інстанції не врахував, що відповідач є комунальним підприємством і отримує послуги з розподілу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, бюджетними установами/організаціями, іншими споживачами та оплата послуги з розподілу природного газу залежить від розрахунків з відповідачем за спожиту теплову енергію; судом не прийнято до уваги ступінь виконання відповідачем грошових зобов`язань (систематичне погашення заборгованості), майновий стан сторін, зокрема, той факт, що відповідач перебуває у вкрай несприятливому фінансовому становищі, спричиненому значною кредиторською та дебіторською заборгованістю. Також, судом не враховано надані відповідачем докази скрутного фінансового становища відповідача, а саме, податкову декларацію з податку на прибуток за 2020 рік (код рядка в ПД - 02), згідно якої збитки підприємства склали         6 101           651 грн, збитки відповідача наростаючим підсумком за минулі періоди складають 21 765 318 грн (код рядка в ПД -04); накази ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про переведення працівників на неповний робочий тиждень №49ос від 06.04.2020, №226 від 27.05.2020, №629 від 21.12.2020, а також не враховано, що відповідно до положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) № 530 від 17.03.2020 відповідач не має право нарахувати та стягувати неустойку за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на період карантину. Враховуючи наведене, вважає, що судом першої інстанції безпідставно прийнято рішення про зменшення розміру заявленої до стягнення пені лише на 50%, в той час як стягнення пені в заявленому позивачем розмірі спричинить додаткове збільшення збитків підприємства. Як наголошує апелянт, пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Водночас, позивачем не надано доказів, погіршення його фінансового стану, ускладнення  господарської діяльності або ж понесених позивачем збитків саме в результаті прострочення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі  якщо  належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.    При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише  майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.           Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
При задоволенні клопотання ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" судом першої інстанції було враховано, зокрема, що відповідач є підприємством комунальної форми власності і основними напрямками його діяльності є забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води житлового фонду, комунально-побутових та інших суб`єктів. 
Також судом першої інстанції прийнято до уваги доводи про можливість відповідача здійснити розрахунок перед позивачем за умовами договору лише в межах коштів, передбачених нормативом перерахування коштів, затверджених НКРЕКП та обставини щодо неможливості самостійного впливу підприємства на проведення розрахунків за послуги з опалення та постачання гарячої води, оскільки всі кошти, які потрапляли на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподіляються згідно затвердженого постановами НКРЕКП нормативу перерахування коштів; встановлення відповідачу економічно необґрунтованих тарифів; неналежне виконання споживачами своїх зобов`язань по оплаті вартості послуг з теплопостачання; неможливістю нарахування та стягнення  неустойки за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на період карантину. 
Крім того, судом враховано докази, якими відповідач підтверджував знаходження підприємства у важкому фінансовому стані, зокрема, надану відповідачем на підтвердження своїх доводів податкову декларацію  з податку на прибуток підприємств ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" (том 2, арк. с. 14-15), якою підтверджується, що відповідач має збитки за 3 квартали 2020 роки: (рядок 04) об`єкт оподаткування складає «-14362323,00 грн.»; (рядок 19) податок на прибуток, за результатами останнього (звітного) податкового періоду складає «- 6097785». Крім того, місцевим господарським судом враховано, статус відповідача, який використовує природний  газ для вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій, ступінь виконання боржником зобов`язань за Договором.  
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Правова позиція з цього питання також узгоджується з висновками, викладеними в Постанові  Верховного Суду  від 04.02.2020 у справі  №918/116/19. 
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що зазначені критерії дотримані судами першої інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.
За таких обставин доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано об`єктивні виняткові обставини, що дають можливість зменшення розміру пені на 90% не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки, покладені в основу прийнятого у справі судового  рішення  в оскарженій частині, отже, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 653 826,56 грн є законними та обґрунтованими.            Щодо клопотання відповідача про необхідність проведення у справі судово-економічної експертизи, на вирішення якої поставити питання: чи підтверджується документально та в якому розмірі заборгованість ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за отримані послуги розподілу природного газу за період грудень 2019 року - вересень 2020 року перед АТ "ОГС "Полтавагаз", колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності      до ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України      встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 99  ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
Дослідивши подані сторонами докази, суд апеляційної інстанції вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, необхідних для встановлення фактичних даних у справі. 
З огляду на пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України, який визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.
Крім того, суд приймає до уваги, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, справа повинна      бути      розглянута в розумні строки, критеріями чого є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Антоненков та інші проти України", заява №14183/02, §41).
Оскільки наявних у справі документальних доказів достатньо для встановлення усіх обставин справи та прийняття законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача      про призначення експертизи, оскільки судова експертиза повинна призначатись лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. 
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування зазначеного рішення відсутні.
Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням  положень статті 129 ГПК України, здійснені  ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 129, 270, 271, 180, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтею 276 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 11.02.2021 у справі №917/1609/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
  Повний текст постанови складено   02.06.2021 

Головуючий суддя                                                                    В.В. Лакіза

Суддя                                                                                           Л.І. Бородіна  

Суддя                                                                                           Л.М. Здоровко