ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 квітня 2021 року           справа №360/3479/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д. розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року (повний текст складено 09 листопада 2020 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/3479/20 (суддя І інстанції – Пляшкова К.О.) за позовом адвоката Краснобаєва Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

                                                      У С Т А Н О В И В: 

18 вересня 2020 року адвокат Краснобаєва Олексій Анатолійович в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (далі - відповідач, УДМС України в Луганській області) з такими вимогами: поновити позивача на роботі у відповідача на посаді головного спеціаліста з мобілізаційної роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 12474,09 грн; стягнути за рахунок відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 січня 2020 року позивач прийнятий на роботу до відповідача на посаду категорії “В” - головного спеціаліста з мобілізаційної роботи.
Позивач 17 серпня 2020 року уклав контракт про проходження військової служби на посадах сержантського та старшинського складу зі Збройними Силами України.
Позивач, перебуваючи у щорічній відпустці, 19 серпня 2020 року направив на адресу відповідача заяву про увільнення від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зі збереженням посади та середньої заробітної плати, довідку ф. 5 та витяг з наказу про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та додатково по телефону повідомив про те, що уклав контракт зі Збройними силами України в особливий період. 
Наказом від 26 серпня 2020 року № 179-о, всупереч вимог частини третьої статті 119 КЗпП України, позивача звільнено з посади та усно в телефонному режимі не повідомлено, а направлено листом в пункт постійно дислокації частини в смт. Сарата Одеської області, про що він дізнався 03 вересня 2020 року зі слів спів службовців, тому що позивач на той момент знаходився в зоні виконання завдань ООС. Його звільнення в листі аргументовано тим, що в Україні особливий період не діє. Права на збереження середнього заробітку та посади, позивач не має.
За наведеним у позовній заяві розрахунком позивача, одноденний розмір грошового забезпечення становить 430,86 грн. На момент звернення з позовною заявою грошове забезпечення за період вимушеного прогулу, виходячи із 27 календарних днів становить 11633,22 грн.
З урахуванням зазначеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 360/3479/20 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 26 серпня 2020 року № 179-о “Про звільнення ОСОБА_1 ”. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з мобілізаційної роботи Управління Державної міграційної служби України в Луганській області з 26 серпня 2020 року. Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 23180,92 грн (двадцять три тисячі сто вісімдесят гривень 92 коп.). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 коп.). Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 10171,22 грн (десять тисяч сто сімдесят одна гривня 22 коп.) допущено до негайного виконання.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, на яку посилається позивач, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі 6 незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Тобто, підставами застосування частини третьої статті 119 КЗпП України є певні умови, які відображаються в контракті.
Позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у щорічній відпустці, добровільно вирішив вступити на військову службу та укласти строковий контракт на 6 місяців, позивача не було призвано на строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; позивач не прийнятий на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.
Крім того, в довідці військової частини НОМЕР_1 від 17 серпня 2020 року № 741 зазначено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом, а не призваний за контрактом в особливий період.
Підтвердженням призову, із зазначенням умов та періоду призову до ЗСУ, є контракт та відповідний наказ, а в контракті та наказі, які містяться в матеріалах справи, відсутня жодна інформація про призов ОСОБА_1 в умовах дії особливого періоду або під час мобілізації, на особливий період.
Оскільки на теперішній час особливого періоду в країні немає, особи, які виявили бажання вступити на військову службу, звільняються з роботи відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України. 
Зважаючи на викладене, наказом УДМС України в Луганській області від 26 серпня 2020 року № 179-о “Про звільнення ОСОБА_1 ” звільнено позивача з посади головного спеціаліста з мобілізаційної роботи УДМС України в Луганській області за угодою сторін, у зв`язку з вступом працівника на військову службу, відповідно до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України та частини третьої статті 86 Закону України “Про державну службу”, з 25 серпня 2020 року.
Також в апеляційній скарзі зазначено, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу у справі № 360/3479/20 як в сумі 8000,00 грн., заявлених у позовній заяві, так і в сумі 3000,00 грн., які судом першої інстанції вирішено стягнути з відповідача.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.                                                                                                              Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що з копій виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України (арк. спр. 6-8), картки платника податків (арк. спр. 10) судом встановлено такі відомості про позивача: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
За наказом УДМС України в Луганській області від 24 січня 2020 року № 24-о позивач призначений на посаду категорії “В” - головного спеціаліста з мобілізаційної роботи УДМС України в Луганській області, як такий, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду та визнаний переможцем конкурсу, з 24 січня 2020 року (арк. спр. 10-11, 47).
Згідно з наказами УДМС України в Луганській області від 21 липня 2020 року № 199-вп та № 160-о позивач у період з 03 по 17 серпня 2020 року перебував у щорічній відпустці, з 18 по 25 серпня 2020 року в додатковій оплачуваній відпустці (арк. спр. 71, 72).
Між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 17 серпня 2020 року укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу, за умовами якого цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на шість місяців (пункт 3) (арк. спр. 12-15).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 серпня 2020 року № 169 старшина ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу, на всі види забезпечення та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 17 серпня 2020 року № 122-РС призначений на посаду головного сержанта 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , та вважається таким, що з 17 серпня 2020 року справи та посду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою        (арк. спр. 16).
Позивач направив до УДМС України в Луганській області заяву від 17 серпня 2020 року про увільнення від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період з 17 серпня 2020 року на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення із збереженням посади та середньої заробітної плати на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України, разом з якою направив витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17 серпня 2020 року № 169, довідку форми 5 від 17 серпня 2020 року № 741 (арк. спр. 17-18, 73).
Вказані документи отримані відповідачем 19 серпня 2020 року, що підтверджено результатами відстеження поштового відправлення (арк. спр. 19).
Листом від 26 серпня 2020 року № С-119/6/4401-20/4401.10/12306-20 позивача повідомлено, що на теперішній час в Україні особливого періоду немає, тому його буде звільнено на підставі пункту 3 частини 36 КЗпП України з 25 серпня 2020 року (арк. спр. 22-23, 49-50).
За наказом УДМС України в Луганській області від 26 серпня 2020 року № 179-о позивача звільнено з посади головного спеціаліста з мобілізаційної роботи УДМС України в Луганській області за угодою сторін, у зв`язку з вступом працівника на військову службу, відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 86 Закону України “Про державну службу”, з 25 серпня 2020 року (арк. спр. 20-21, 48).
Листом від 27 серпня 2020 року № 4401.10-12315/44.1-20 УДМС України в Луганській області повідомило позивача про звільнення з 25 серпня 2020 року та необхідність прибуття до відділу управління персоналом УДМС України в Луганській області для отримання трудової книжки, ознайомлення з наказом та проведення повного розрахунку (арк. спр. 51).
Згідно з довідкою УДМС України в Луганській області від 05 жовтня 2020 року про доходи позивача, табелями обліку робочого часу за червень та липень 2020 року позивачем у червні 2020 року відпрацьовано 11 робочих днів, за червень 2020 року нараховано позивачу заробітну плату в сумі 4829,75 грн, у тому числі: посадовий оклад – 3025,00 грн, надбавка за інтенсивність – 91,50 грн, вислуга держслужбовця – 998,25 грн, ранг – 110,00 грн, премія щомісячна – 605,00 грн; 
у липні 2020 року позивачем відпрацьовано 23 робочих дні, за липень 2020 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 30053,43 грн, у тому числі: посадовий оклад – 5500,00 грн, грошова допомога до відпустки – 10383,56 грн, надбавка за інтенсивність – 2640,00 грн, вислуга держслужбовця – 1815,00 грн, ранг – 200,00 грн, премія щомісячна – 1100,00 грн, щорічна відпустка – 5737,41 грн, додаткова відпустка – 2677,46 грн (арк. спр.40-46).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулює Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII “Про державну службу” (далі – Закон № 889-VIII).
Частинами першою-третьою статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Статтею 86 Закону № 889-VIII визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу є підставою для припинення трудового договору.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина третя статті 235 КЗпП України).
Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста з мобілізаційної роботи УДМС України в Луганській області з 24 січня 2020 року, з якої був звільнений за наказом УДМС України в Луганській області від 26 серпня 2020 року № 179-о з 25 серпня 2020 року.
Разом із тим, на день звільнення ОСОБА_1 проходив військову службу за Контрактом.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII “Про оборону України” (далі - Закон № 1932-XII), Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (далі - Закон № 3543-XII), Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII “Про військовий обов`язок та військову службу” (далі – Закон № 2232-XII), Законом України від 20.12.1991   № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2011-XII), Указами Президента України та іншими підзаконними актами, які застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно із абзацом 11 частини першої статті 1 Закону № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 3 Закону № 1932-XII визначено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За змістом частин першої, другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (частина четверта статті 19 Закону № 2232-ХІІ).
Згідно із частиною другої статті 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України “Про освіту”.
З системного аналізу наведених законодавчих положень слідує, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але й тим, що прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України “Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України” від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Позивач уклав Контракт після 02 березня 2014 року строком на шість місяців.
Як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Відповідно до Указу Президента України від 26 листопада 2018 року № 393/2018 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України від 26 листопада 2018 року № 2630-VIII “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, у зв`язку із черговим актом збройної агресії з боку Російської Федерації, що відбувся 25 листопада 2018 року у районі Керченської протоки проти кораблів Військово-Морських Сил Збройних Сил України, що мав важкі наслідки, іншими агресивними діями Російської Федерації в Азовському та Чорному морях, наявною загрозою широкомасштабного вторгнення в Україну збройних сил Російської Федерації, на тлі окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та частини Донецької та Луганської областей, небезпекою державному суверенітету та незалежності України, її територіальній цілісності, з метою створення умов для здійснення органами державної влади, військовим командуванням, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями наданих їм повноважень, необхідних для відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” введено в Україні воєнний стан із 14 години 00 хвилин 26 листопада 2018 року строком на 30 діб до 14 години 00 хвилин 26 грудня 2018 року.
Цим Указом наказано військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України “Про правовий режим воєнного стану” заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
За таких обставин судом встановлено, що позивач призваний на службу за контрактом у період, коли існувала (і продовжує існувати дотепер) загроза національній безпеці держави, зумовлена збройною агресією з боку Російської Федерації. Захист Вітчизни є конституційним обов`язком позивача як громадянина України, однак, ураховуючи умови (ситуація на сході України), за яких видано Указ Президента України від 17 лютого 2015 року № 88/2015, виконання такого обов`язку має особливо важливе значення для підтримання бойової готовності Збройних Сил України до адекватного реагування на збройне вторгнення країни-агресора.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі № 812/204/18 та від 05 лютого 2020 року в справі № 808/369/17.
За таких обставин, оскільки позивачем укладено Контракт під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, то на нього в повній мірі поширюються гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ та частиною третьою статті 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку.
Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Проніна проти України” зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення “Бендерський проти України”, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.
З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для поновлення позивача на посаді, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.
В межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними та скасування оскаржених рішень відповідача та поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено.
Оскільки наказом УДМС України в Луганській області від 26 серпня 2020 року № 179-о звільнено з посади державної служби з 25 серпня 2020 року, суд вважає, що цей день є останнім робочим днем, відповідно, поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення – з 26 серпня 2020 року.
Щодо обраного способу захисту порушених прав позивача, слід зазначити наступне.
Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі скасування нормативно-правового акта або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття УДМС України в Луганській області наказу від 26 серпня 2020 року № 179-о, тому, незважаючи, що позивачем не заявлені вимоги про скасування цього наказу, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати цей наказ, наслідком чого є поновлення позивача на посаді, з якої його звільнено, а також стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду його стягнення, слід зазначити наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт “л” пункту 1 Порядку № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. 
Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. 
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
Згідно з довідкою УДМС України в Луганській області від 05 жовтня 2020 року про доходи позивача, табелями обліку робочого часу за червень та липень 2020 року позивачем у червні 2020 року відпрацьовано 11 робочих днів, за червень 2020 року нараховано позивачу заробітну плату в сумі 4829,75 грн, у тому числі: посадовий оклад – 3025,00 грн, надбавка за інтенсивність – 91,50 грн, вислуга держслужбовця – 998,25 грн, ранг – 110,00 грн, премія щомісячна – 605,00 грн;  у липні 2020 року позивачем відпрацьовано 23 робочих дні, за липень 2020 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 30053,43 грн, у тому числі: посадовий оклад – 5500,00 грн, грошова допомога до відпустки – 10383,56 грн, надбавка за інтенсивність – 2640,00 грн, вислуга держслужбовця – 1815,00 грн, ранг – 200,00 грн, премія щомісячна – 1100,00 грн, щорічна відпустка – 5737,41 грн, додаткова відпустка – 2677,46 грн (арк. спр.40-46).
Дослідженням довідки з`ясовано, що до заробітної плати позивача за цей період увійшли виплати, які відповідно до Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньоденної заробітної плати, а саме: грошова допомога до відпустки – 10383,56 грн, щорічна відпустка – 5737,41 грн, додаткова відпустка – 2677,46 грн, всього 18798,43 грн.
Відповідно, сума заробітної плати позивача за 2 місяці, що передували звільненню, з якої здійснюється розрахунок середньоденної заробітної плати становить 16084,75 грн.
Сукупна кількість робочих днів за червень-липень 2020 року складає 34 дні - середньоденна заробітна плата позивача складає 473,08 грн (заробітна плата, отримана за 2 місяці, що передували звільненню, 16084,75 грн : 34 робочих дні = 473,08 грн).
Вимушений прогул позивача слід обраховувати з 26 серпня 2020 року по день ухвалення судового рішення – 03 листопада 2020 року, в якому було 49 робочих днів.
Середня заробітна плата за весь час вимушеного прогулу за період з 26 серпня 2020 року по 03 листопада 2020 року складає 23180,92 грн (49 робочих дні х 473,08 грн (середньоденна заробітна плата)).
Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Таким чином, УДМС України в Луганській області як податковий агент відповідно до норм Податкового Кодексу України та як страхувальник відповідно до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 серпня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 23180,92 грн, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.
Слід зазначити, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте жодних обставин в обґрунтування цієї вимоги у позовній заяві не зазначено. Навпаки, у тексті позовної заяви наведено обґрунтування та розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, суд вважає, що позивачем під час обрання способу захисту його порушених прав в цій частині вимог допущено описку.
Вирішуючи клопотання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року у справі “East/West Alliance Limited” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина сьома статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частиною восьмою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року               № 5076-VI “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги.
Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Адвокатом Краснобаєвим О.А. складено заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, в якому вказано, що позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи: проведення переговорів з метою досудового врегулювання спору за місцезнаходженням відповідача – 500,00 грн; складання та надіслання листів та вимог з метою досудового врегулювання спору (письмово) – 1000,00 грн; вартість складання позовної заяви та додаткових документів – 1500,00 грн; орієнтовна кількість судових засідань за позовом (1500,00 грн / засідання) – 3; підготовка та надіслання додаткових доказів по справі – 500,00 грн,  загальна сума витрат на правничу допомогу становить 8000,00 грн (арк. спр. 30-31).
Між позивачем та адвокатом Краснобаєвим О.А. укладено договір від 17 серпня 2020 року № 17/08/20-А про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався надавати правову допомогу за дорученням клієнта (пункт 1.1), здійснювати представництво прав та інтересів клієнта, зокрема в Луганському окружному адміністративному суді (пункт 1.2), у зв`язку з чим адвокату надані право користуватися повноваженнями представника позивача в суді з правами, наданими позивачу Кодексом адміністративного судочинства України (пункт 1.4) (арк. спр. 27).
В договорі не визначено таких суттєвих умов договору, як конкретний вид правової допомоги, що надається замовнику, її обсяг, вартість наданих послуг.
Зважаючи на викладене, заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу не можуть вважатися такими, що визначені згідно з умовами договору.
Позивачем до суду не надано жодних доказів виконання адвокатом визначених в заяві про попередній (орієнтовний) розрахунок витрат доказів. Відповідач також заперечує вчинення адвокатом будь-яких дій з метою досудового врегулювання спору.
Однак факт складання та подання адвокатом позовної заяви в інтересах позивача, а також безпосередня участь представника в судовому засіданні при розгляді даної справи, вже свідчить про надання представником послуг по підготовці позовної заяви та подання її до суду, а також здійснення представництва інтересів позивача, які згідно з заявою представник та його довіритель оцінили в 1500,00 грн та 1500,00 грн / судове засідання відповідно.
Суд також вважає за необхідне зауважити, що частина сьома статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не вимагає надання суду доказів сплати стороною розміру витрат, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи, тому в цій частині твердження відповідача відхиляються судом як безпідставні.
При цьому, суд погоджується з твердженнями відповідача, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору тощо.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Виходячи з того, що дана категорія справ є поширеною, в якій існує усталена судова практика, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, суд погоджується з твердженнями відповідача, що підготовка позовної заяви та вжиття інших процесуальних дій по справі не вимагали від адвоката значних витрат часу, застосування спеціальних професійних навиків з правових питань тощо. 
Заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу за складання та подання позовної заяви в сумі 1500,00 грн та за представництво інтересів позивача в суді – 1500,00 грн, на думку суду, відповідає ознакам співмірності, визначеним частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань УДМС України в Луганській області на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн, що, на думку суду, є співмірною сумою для даної справи.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява про розподіл витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 10171,22 грн підлягає негайному виконанню. Сума стягнення дорівнює середньомісячній заробітній платі позивача.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  : 

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 360/3479/20 - залишити без задоволення.   
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 360/3479/20 - залишити без змін.            
Повне судове рішення складено 13 квітня 2021 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                    І.Д. Компанієць