ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«24» травня 2021 року 
м. Харків
справа № 644/5145/20
провадження № 22ц/818/2088/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю. 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року в складі судді Черняка В.Г.
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2019 року він передав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 140 000,00 грн, на підтвердження чого відповідач видав розписку.

Вказав, що ОСОБА_3 зобов`язався повернути борг до 31 січня 2020 року. Проте, на виконання умов договору позики відповідач повернув лише 123 000,00 грн, відмовившись повертати залишок у розмірі 17 000,00 грн.

Зазначив, що у подальшому вони з відповідачем домовились про повернення залишку боргу в сумі 18 000,00 грн щомісячно, про що склали додаткову угоду. Однак, відповідач повернув лише 1000,00 грн за травень 2020 року та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики від 22 березня 2019 року у розмірі 17 000,00 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12 000,00 грн в рахунок повернення боргу за договором позики від 22 березня 2019 року та 840,80 грн в рахунок витрат, понесених на сплату судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що додаткова угода від 06 травня 2020 року не є внесенням змін до договору позики, а насправді є договором новації, яким сторони припинили зобов`язання за договором позики від 22 березня 2019 року, обумовивши це відсутністю претензій щодо несвоєчасності виконання графіку повернення боргу та узгодили нове зобов`язання на інших умовах. Тобто, за наслідком укладення договору від 06 травня 2020 року припинив свою дію договір позики від 22 березня 2019 року. Зміна договору допускається лише щодо двосторонніх договорів і має вчинятися у тій самій формі, що і основний договір. Розписка від 22 березня 2019 року посвідчувала односторонній договір, а додаткова угода від 06 травня 2020 року має двосторонній характер, тобто за своєю природою не є договором, який вносить зміни до існуючого договору позики. Отже, позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, а суд стягнув грошові кошти за припиненим договором. Вказав, що позивач мав спочатку звернутися до суду з вимогами про визнання договору позики укладеним. Зазначив, що оригінал додаткової угоди перебуває у нього. У ході розгляду справи позивач не міг пояснити походження наданих йому грошових коштів. Він грошові кошти у дійсності не отримував.

11 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що рішення суду є законим, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому акцентував увагу на тому, що в апеляційній скарзі відповідач спотворює факти на свою користь та намагається уникнути сплати боргу.

31 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він підкреслив, що так як договір позики є одностороннім правочином, а зміни до будь – якого договору вносяться виключно за згодою сторін, додаткова угода до розписки від 22 березня 2019 року не може розглядатись як договір про внесення змін до договору позики. Наполягав на тому, що додатковою угодою до розписки від 22 березня 2019 року сторони змінили первісне зобов`язання за одностороннім правочином новим, узгодивши відсутність претензій одна до одної за попереднім договором, визначившись із остаточною сумою боргу та новим графіком його повернення, що відповідає умовам новації. Вважав, що спірний договір позики від 22 березня 2019 року припинено новим зобов`язанням шляхом підписання новаційного договору від 06 травня 2020 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_3 не виконав своєчасно зобов`язання з повернення ОСОБА_1 усієї суми позики, тому його вимоги про стягнення з відповідача коштів, строк повернення яких настав, є обґрунтованими.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 березня 2019 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у борг у розмірі 140 000,00 грн на особисті потреби, які зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року згідно графіка погашення, 30 числа кожного місяця, про що власноруч склав розписку (а. с. 9 копія).

06 травня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до розписки від 22 березня 2019 року, у якій вказали, що не мають претензій один до одного щодо несвоєчасного виконання графіка повернення грошових коштів. Виконання повернення грошових коштів у розмірі 18 000,00 грн щомісячно розподілено у 2020 році: травень – 1000,00 грн, червень – 2000,00 грн, липень – 2000,00 грн, серпень 2020 року – 2000,00 грн, вересень – 2000,00 грн, жовтень – 2000,00 грн, листопад – 2000,00 грн, грудень – 2000,00 грн, січень 2021 року – 3000,00 грн (а. с. 23).

06 травня 2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1000,00 грн у рахунок боргу за розпискою від 22 березня 2019 року за травень, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 (а. с. 10, 22), оригінал якої досліджувався судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій  статті 627 ЦК України  визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частинами першої та другої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.  Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Цей договір є оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 

Аналіз частини другої  статті 1047 ЦК України  дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18); постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня  2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень  статті 545 ЦК України  і вказано, що нею передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Як встановлено судом, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявною у позивача розпискою, яка посвідчує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки у повному обсязі кошти повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив правову природу розписки ОСОБА_3 від 22 березня 2019 року та додаткової угоди від 06 травня 2020 року та  встановив, що на підставі вказаного боргового документа між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані належним чином зобов`язання перед позикодавцем, а саме, кошти, отримані у позику, повернуті не у повному обсязі, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми позики у розмірі 12 000,00 грн, строк повернення яких на час розгляду справи настав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що додаткова угода від 06 травня 2020 року не є внесенням змін до договору позики, а насправді є договором новації, яким сторони припинили зобов`язання за договором позики від 22 березня 2019 року, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного. 

Згідно з частиною другою  статті 604 ЦК України  зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього та яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформлюється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19), у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 759/5772/17-ц, провадження № 61-3622св19.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18) зазначено, що «зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

Укладена між сторонами 06 травня 2020 року у простій письмовій формі додаткова угода до договору позики від 22 березня 2019 року не містить вказівки на наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання і замінити його новим, а свідчить про внесення змін до умов зобов`язання з повернення позики в частині строків і порядку його виконання. З додаткової угоди не вбачається, що між сторонами була домовленість про новацію, оскільки у ній не йде мова про припинення попереднього та появу нових позикових зобов`язань. Вказівка у додатковій угоді на відсутність претензій щодо несвоєчасності виконання графіку повернення боргу не свідчить про намір сторін припинити зобов`язання з повернення позики, яке виникло 22 березня 2019 року, а свідчить суто про зміну графіку повернення боргу з визначенням залишку боргу за розпискою від 22 березня 2019 року в певній сумі повернення у кожному місяці 2020 року, починаючи з травня 2020 року та закінчуючи січнем 2021 року.

Крім того, 06 травня 2020 року ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_3 1000,00 грн у рахунок повернення позики саме за розпискою від 22 березня 2019 року, що підтверджує визнання сторонами чинності цього зобов`язання.

Твердження ОСОБА_3 , що зміна договору має вчинятися у тій самій формі, що і основний договір, та допускається лише щодо двосторонніх договорів, тоді як розписка від 22 березня 2019 року посвідчувала односторонній договір, є безпідставними, оскільки законом не заборонено внесення за згодою сторін змін до одностороннього договору позики. Зміна строку виконання зобов`язання, як і будь-якої іншої умови договору, може мати місце за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом. Зважаючи на форму укладення договору позики між сторонами, внесення змін до нього додатковою угодою у простій письмовій формі вимог чинного законодавства не порушує. Такі доводи ОСОБА_3 не підтверджують, що 06 травня 2020 року між сторонами укладено новаційний договір, а не узгоджено внесення змін до договору позики.

При цьому, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 відповідних доводів у заперечення проти позову не висловлював, на новацію зобов`язання не посилався.

Посилання ОСОБА_3 на те, що позивач мав спочатку звернутися до суду з вимогами про визнання договору позики укладеним, є необґрунтованими, оскільки договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передання грошей. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, наявна у позивача розписка підтверджує, що договір позики між сторонами є укладеним, та необхідності у зверненні з окремим позовом до суду про визнання його дійсним немає.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що оригінал додаткової угоди перебуває у нього, висновків суду не спростовують, адже розписка від 22 березня 2019 року, яка підтверджує факт отримання позики, перебуває у позивача. Наявність додаткової угоди у відповідача не підтверджує повернення ним позики.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що у ході розгляду справи позивач не міг пояснити походження наданих йому грошових коштів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки джерело отримання позивачем коштів, які він передав у позику, не входить до предмету доказування у цій справі.
Посилання ОСОБА_3 на те, що він грошові кошти у дійсності не отримував, будь-якими доказами не підтверджуються та спростовуються наявними у матеріалах справи розпискою від 22 березня 2019 року та додатковою угодою від 06 травня 2020 року, а також розпискою позивача від 06 травня 2020 року про отримання 1000,00 грн у рахунок повернення позики, проти змісту якої відповідач не заперечує.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.