П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
14 квітня  2021 року                                                                                        місто Київ
                                                                          справа № 755/604/20
                                                                          провадження № 22-ц/824/5555/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.,
 
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 
позивач ОСОБА_2 
позивач - ОСОБА_3 
відповідач -  ОСОБА_4 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , подану адвокатом Бутиріним Ярославом Ярославовичем,
на  рішення  Дніпровського  районного суду м.Києва від  1 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді  Марфіної Н.В.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування  житловим приміщенням,  - 
            В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2020  року   позивачі звернулися до суду з позовом  до відповідачів  про визнання  ОСОБА_7 та її малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що  відповідачі в спірній квартирі не проживають з листопада 2018 року, витрати по оплаті квартирної плати не несуть. ОСОБА_7 та її малолітні діти забезпечені житлом, тож задоволення цього позову не завдасть їм значної шкоди.
У 2010 році спірна квартира була приватизована без участі відповідачів, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 3 вересня 2020 року ОСОБА_7 було визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Проте, в подальшому рішенням Апеляційного суду м.Києва від 1 червня 2011 року рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 3 вересня 2010 року було скасоване, а у задоволенні позову відмовлено. 
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 7 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанції, були скасовані свідоцтво про право власності та розпорядження про приватизацію, а ОСОБА_7 вселено до спірної квартири. Рішення виконано 24 липня 2014 року.  Після виконання рішення ОСОБА_7 залишила спірну квартиру. В подальшому  ОСОБА_7   у березні 2015 року звернулася до виконавчої служби про відновлення виконавчого провадження. У зв`язку з неявкою ОСОБА_7 до виконавчої служби 29 листопада 2018 року державним виконавцем винесена постанова про повернення  виконавчого документа стягувачу на підставі п.4 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивачі не чинять відповідачам перешкод у користування квартирою. У власності ОСОБА_7 є квартира , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки відповідач та її діти, місце проживання яких  відповідно до норм ЦК та СК України, визначається батьками,  відсутні за місцем реєстрації вже більше року, не бажають вселятися та проживати у квартирі, враховуючи те, що у них наявне інше житло,  а їх реєстрація порушує права позивачів і змушує нести додаткові витрати,  такі обставини дають підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від  8 грудня 2020 року  провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх  ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації,  про позбавлення права користування житловим приміщенням, - в частині позовних вимог до ОСОБА_7 - закрито.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від  1 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування  житловим приміщенням відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в який  просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким їх позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, посилаються на те, що встановивши факт не проживання відповідачів у спірній квартирі, суд не застосував положення ст.ст.71,72 ЖК України, ст.405 ЦК України,  ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також  пославшись на ст.29 ЦК України, суд першої інстанції фактично не застосував її. Апелянти вважають, що висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, не може бути застосований у цій справі, оскільки  фактичні обставини у цих справах різні, зокрема,  на час розгляду даної справи матір відповідачів померла і в спірній квартирі вже не зареєстрована, а тому єдиним місцем проживання малолітніх дітей  з урахуванням положень ст.29 ЦК України  має бути місце проживання їх батька.  Крім того, посилаються на те, що  рішенням батьків про місце проживання малолітніх дітей не може бути визнано поважною причиною не проживання дітей в спірній квартирі.
У відзиві на апеляційну скаргу  законний представник малолітніх дітей просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
В  судове засідання законний  представник відповідачів не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.124-125 т.2), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Представник позивачів адвокат  Бутирін Я.Я.  апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити,  рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що згідно довідки за підписом начальника ЖРЕО-403 № 545 від 30 квітня 2014 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані шість осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 3 вересня 2010 року ОСОБА_7   було визнано такою, що втратила право користування  жилим приміщенням квартири АДРЕСА_4 .
Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 1 червня 2011 року вказане рішення Дніпровського районного суду м.Києва було скасоване та відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_9 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 7 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 18 вересня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, скасовано розпорядження Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації органу приватизації житла № 74-854С від 13 жовтня 2010 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вселено ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1 , а також відмовлено у задоволенні позову  про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право  користування житловим приміщенням.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва  від 15 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 вересня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_7 була власницею квартири АДРЕСА_5 .
Згідно актів № 1-13 від 28 грудня 2018 року, 25 січня 2019 року, 23 лютого 2019 року, 2 березня 2019 року, 28 квітня 2019 року, 27 травня 2019 року, 18 червня 2019 року,  26 липня 2019 року, 19 серпня 2019 року, 19 вересня 2019 року,  26 жовтня 2019 року, 19 листопада 2019 року, 18 грудня 2019 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, ї особистих речей в квартирі немає. В квартирі проживають (і наявні речі) ОСОБА_1 , її чоловіка ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 .
Крім того, установлено, що 26 листопада 2018 року у відділі виконавчої служби було зареєстровано заяву ОСОБА_7 , у якій остання просила перенести вчинення виконавчих дій по її вселенню в квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з її хворобою  та станом здоров`я на невизначений строк, до її одужання.
Постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 листопада 2018 року у ВП № 42126621, виконавчий лист № 2-4608/1, виданий Дніпровським районним судом м.Києва 12 лютого 2014 року про вселення ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1 , повернуто стягувачу на підставі положень п.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» із зазначенням, що 29 листопада 2018 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_6 , де встановлено, що боржником  надано доступ до вказаної квартири, стягувач в зазначений час не з`явився, чим створює перешкоди в проведенні виконавчих дій, про що державним виконавцем складено відповідний акт.
Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з тим, що це призведе до звуження обсягу існуючи прав дітей.
 Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що   відповідачі в спірній квартирі не проживають  з поважних причин.
Такі висновки суду першої інстанції  ґрунтуються на встановлених обставинах і відповідають вимогам матеріального права.
Судом установлено, що спірна квартира, в якій проживають позивачі, та зареєстроване місце проживання двох малолітніх дітей, мати яких померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  не приватизована.
Відповідно до положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше  як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків,  коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших  громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Відповідно до ч.ч.4, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстав, на якій місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , 2011 року народження,  та ОСОБА_6 , 2013 року народження,  реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах .
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення  для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду  заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Установлено, що між позивачами та ОСОБА_7 існував довготриваючий конфлікт з приводу користування спірним житловим приміщенням, що підтверджується рішеннями судів, останнє з яких було ухвалене Дніпровським районним судом м.Києва 15 грудня 2015 року та набрало законної сили 23 лютого 2016 року. Цим рішенням  відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_7 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири.
Станом на листопад 2018 року у виконавчій службі знаходився  виконавчий лист з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м.Києва від  7 червня 2013 року про вселення ОСОБА_7 у спірну квартиру.  Рішення суду про вселення фактично виконане не було. 
Будучи допитаним в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 ( батько ОСОБА_7 ) показав, що  ОСОБА_7 не проживала в спірній квартирі з поважних причин,  а сааме у зв`язку з конфліктною ситуацією, а потім в подальшому з хворобою дочки, що стало перешкодою для виконання рішення суду за 2013 рік про вселення  ОСОБА_7 та її малолітніх дітей до спірної квартири. Про те, що виконавчий лист з примусового виконання  рішення суду про вселення  був повернутий без виконання  стороні відповідача стало відомо лише з позовної заяви, з якою позивачі звернулися до суду у січні 2020 року.
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Отже, всі наведені обставини, а саме наявність конфлікту між позивачами та ОСОБА_7   станом на момент звернення позивачів до суду з цим позовом,  не виконане рішення суду про  вселення  ОСОБА_7 та її малолітніх дітей до спірної квартири, а також хвороба ОСОБА_7 , дають підстави для висновку, що на момент звернення позивачів до суду з цим позовом ОСОБА_7 та її малолітні діти не проживали в спірній квартирі з поважних причин.
Оскільки  ОСОБА_7   не проживала в спірній квартирі з поважних причин,  її малолітні діти  в силу свого віку  не могли самі проживати в спірній квартирі,  а тому висновок суду першої інстанції про те, що  факт не проживання малолітніх ОСОБА_6 , 2011 року народження та ОСОБА_6 , 2013 року народження, у спірній квартирі був зумовлений поважними причинами є законним і обґрунтованим. 
За таких обставин відсутні  передбачені  ст.ст.71, 72 ЖК України  передумови для позбавлення права малолітніх дітей на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом.
Судом першої інстанції вірно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, підстави для застосування положень ст.405 ЦК України відсутні, оскільки  спірна квартира не перебуває у власності позивачів..
Крім того,  суд першої інстанції дійшов  правильного висновку про те, що наявність у відповідачів спадкового майна у вигляді квартири, що належала їх померлій матері, та наявність у батька на праві власності частини житлового будинку не є підставою для  позбавлення малолітніх дітей права користування квартирою, в якій вони зареєстровані.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що малолітні діти не набули права користування спірною квартирою, оскільки в установленому порядку не були вселені, є безпідставними, оскільки  малолітні діти вже за фактом народження набули права користування спірним житлом на законних підставах.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі,  висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375,  381-384, 390  ЦПК  України,
 суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
                                                  
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , подану адвокатом Бутиріним Ярославом Ярославовичем, залишити без задоволення.
Рішення  Дніпровського  районного суду м.Києва від  1 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Повна постанова складена 27 квітня 2021 року.

 
         Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна
          
         Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач 
 
                                                                                                            А.М. Стрижеус