ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9638/20                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Балась Т.П.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 червня 2021 року                                                                                          м. Київ
               Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Кобаля М.І.
                                                                 Сорочка Є.О.
За участю секретаря                               Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області     про визнання протиправними рішення та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 740 від 31.10.2019 року Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову громадянину Республіки Гана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №17-20 від 21.02.2020 року про відхилення скарги на наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позивачем в міру своїх можливостей було доведено та обґрунтовано побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної (етнічної) групи в межах країни своєї громадянської належності. Також, апелянт зазначає, що оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
02 червня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Гана, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дробо, Гана, за національністю - ганець, віросповідання - християнство (католик), рідна мова - тві, англійська, освіта - середня, сімейний стан - неодружений. Членом будь-яких організацій, партій або рухів позивач не був, суспільно-політичною діяльністю не займався.
Особа ОСОБА_1 та належність до громадянства Республіки Гана підтверджена копією паспорту № НОМЕР_1 , виданого 23.04.2015 року та дійсного до 22.04.2020 року.
Протягом останніх 10-ти років ніде не працював.
Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 легально покинув країну постійного проживання 20.07.2017 року літаком.
До України прибув 21.07.2017 року авіасполученням до аеропорту м. Бориспіль, на підставі компетентного дозволу.
10 жовтня 2019 року Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 звернувся із заявою до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив конфлікт влади на місцевому рівні, через яку він втратив родину та майно. Повідомив про побоювання зазнати переслідування, оскільки він належить до королівської родини « ОСОБА_2 » та те, що після вбивства його сім`ї він є спадкоємцем престолу, через що його хочуть вбити представники іншої родини « ОСОБА_3 ».
Висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по особовій справі №2019KV0266 від 31.10.2019 року повідомлено про доцільність прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів ОСОБА_1 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутності умов зазначених у пунктах 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
На підставі висновку по особовій справі № 2019KV0266 від 31.10.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято Наказ № 740 від 31.10.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Гана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
31 жовтня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення № 304 про відмову громадянину Республіки Гана ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
07 листопада 2019 року Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 31.10.2019 року № 304 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що свідчить підпис позивача.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 11 листопада 2019 року звернувся зі скаргою на рішення Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №740 від 31.10.2019 року до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби у м. Києві від 21 лютого 2020 року №17-20 скаргу громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 було відхилено.
На підставі вказаного рішення Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №93 від 18.03.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомлення про відхилення скарги №93 від 18.03.2020 року ЦМУ ДМС в місті Києві та Київської області вручено представнику Громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 особисто під підпис 28.04.2020 року.
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає           користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.
Згідно ч. 2 с. 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Положеннями частини 1 статті 5 Закону №3671-VI закріплено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Норми частини 2 статті 5 Закону №3671-VI визначають, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Приписами статті 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1   цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
У відповідності до ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 1 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Нормами частини 4 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
В силу частини 6 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Приписами ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI закріплено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою від 10 жовтня 2019 року № 22019KV266 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-42).
Відповідно до вищевказаної заяви та протоколу співбесіди від 29 жовтня 2019 року, основною причиною звернення за захистом зазначив конфлікт влади на місцевому рівні, через яку він втратив родину та майно. Повідомив про побоювання зазнати переслідування, оскільки він належить до королівської родини « ОСОБА_2 » та те, що після вбивства його сім`ї він є спадкоємцем престолу, через що його хочуть вбити представники іншої родини « ОСОБА_3 » (а.с. 43-48).
Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 31 жовтня 2019 року № 740 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання     біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Республіки Гана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 112 звор).
Оскаржуване рішення прийняте на підставі Висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції     Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 31 жовтня 2019 року (а.с. 49-56).
Підставою такої відмови стала необґрунтованість поданої позивачем заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на ситуацію у країні свого походження - Республіці Гана та вказує неможливість повернутися до неї, внаслідок явних побоювань за своє життя.
Також, апелянт зазначає, що відповідач повинен був вжити заходів для: отримання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви, зокрема, проведення додаткової співбесіди із заявником для усунення суперечності в його поясненнях: звернення із запитами до компетентних органів для отримання відповідної інформації, зокрема, ситуації в країні походження, справжності і дійсності документів поданих заявником, чого зроблено не було.
З даного приводу, колегія судів зазначає наступне.
Так, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06 вересня 2019 року у справі № 826/15903/16.
При цьому, для вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні бути наявні передбачені законодавством підстави саме щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
У Висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Гани ОСОБА_1 від 31 жовтня 2019 року відповідач встановив, що Республіка Гана знаходиться в Західній Африці. Гана - конституційна демократична держава з президентом і однопалатним парламентом на 275 -місць. Президентські та парламентські вибори, проведені у 2016 році, були мирними, а внутрішні та міжнародні спостерігачі оцінили їх як прозорі, всеосяжні та достовірні. Огляд інформації по країні походження свідчить про те, що Гана демократична країна, адже в країні присутні президент, уряд та парламент, відбуваються вибори, права та свободи громадян гарантуються Конституцією.
Судом першої інстанції встановлено, що « Гана є країною, що розвивається на західному узбережжі Африки. Столиця Аккра. Туристичні об`єкти наявні в населених пунктах Велика Аккра регіону, Кумасі в регіоні Ашанті, і в районі Кейп-Кост Центрального регіону. Англійська мова є офіційною мовою. Більшість візитів в Гані проходять без перешкод, але дрібні інциденти і насильницькі злочини час від часу відбуваються. Не носіть на собі великих сум грошей або цінностей, використовувати сейф всякий раз, коли це можливо, і бути особливо пильними при знятті готівки в банкоматах. Не відвідуйте громадські пляжі. Крадіжка є основним злочином, але також були окремі випадки сексуального насильства.» Джерело:https://mfa.gov.ua/news/32-rekomendatsii-mzs-gromadyanam-ukraini-yaki-lanuyut-poizdku-do-gana.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, на території Гани не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні, саме, з метою уникнення стати жертвою етнічних переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства в Республіці Гана.
Щодо доводів апелянта про те, що оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає наступне.
В силу частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими.
Тобто, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання  біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою.
Із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 жовтня 2019 року №2019KV266 та із Протоколу співбесіди від 29 жовтня 2019 року у справі №2019KV0266 вбачається, що під час проведення співбесіди позивач, розповідаючи про мету візиту до України, повідомив суперечливу інформацію. Так, у заяві-анкеті позивач зазначив, що причиною виїзду з останньої країни постійного проживання є особисті/сімейні причини. Разом з тим, позивач повідомив, що не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.
Відповідно до Протоколу співбесіди від 29 жовтня 2019 року у справі №2019KV0266, позивач повідомив, що виїзд з території Гани був спланований та фінансово забезпеченим, як вбачається з інформації про те, що метою поїздки позивача до України було навчання, в організації навчання в Україні позивачеві допомагав агент, якому він заплатив за це 3000$ США.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, про будь-які дії чи активні прояви етнічних утисків, а також про будь-які інші факти, які би свідчили про загрозу для нього з боку будь-якого суб`єкта у Республіці Гана, позивач не повідомив та відповідних документів, відео-, фото-, або інших матеріалів не надав.
Колегія суддів звертає увагу на те, що під час співбесіди позивач повідомив, що прибув до України з метою навчання та отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 . Після втрати посвідки на тимчасове проживання в Україні, 10.10.2019 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби.
При цьому, позивач не заперечував того факту, що територію країни походження (Гана) залишив маючи компетентний дозвіл влади країни на виїзд.
Так, апелянт посилається на продемонстрований шрам на лівій руці, який, за твердженням позивача, був отриманий ним у травні до нападу на його родину, як на доказ безпосередніх погроз у свою адресу.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, доказів на підтвердження вказаних фактів позивач ні під час проведеної співбесіди, ні під час розгляду справи не надав, зокрема, документів (або їх копій) з поліції, медичних довідок, фото або інших матеріалів з метою підтвердження згаданої інформації.
Із Протоколу співбесіди від 29 жовтня 2019 року у справі №2019KV0266 вбачається, що Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 зазначив конфлікт влади в Гані на місцевому рівні між сім`ями « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_2 ». Повідомив, що він є спадкоємцем престолу в Гані , після смерті короля , наступний король повинен був бути з родини позивача « ОСОБА_2 ». Натомість, родина « ОСОБА_3 » напала на родину позивача, тому що вони хотіли прийти на престол. Свідком цієї події позивач не був, оскільки в цей час перебував у м. Джапакрон.
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що як встановлено відповідачем за результатами пошуку у відкритих джерелах, новинах за 2017 рік, у м. Джапекром (Гана) не знайдено жодної інформації про існування королівської родини « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_3 » або подій про які зазначає заявник.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 прибув до України 21 липня 2017 року, але за захистом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернувся лише 10 жовтня 2019 року.
Однією з підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для  вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового  захисту є встановлення факту порушення вимог ч. 5 ст. 5 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у випадку, коли заявник після вртати законних підстав для перебування в України протягом значного часу нелегально перебував на території України та за захистом не звертався.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 815/3481/17.
Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 цілеспрямовано покинув територію Гани , маючи намір потрапити до України. 
Так, на шляху до України в позивача була транзитна зупинка в Туреччині. Зазначена країна не розглядалась позивачем, як третя безпечна країна. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів у позивача не виникало.
В силу імперативних положень абзацу 6 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно частини 22 статті 1 6 Закону № 3671-VI, "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не зазначено обставин, які б перешкоджали йому завернутися за захистом в країнах, де він перебував до прибуття в Україну, тобто третіх країнах.
Вищевказане свідчить про відсутність конкретних підстав, через які Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 не може повернутися до країни громадянської належності, так як, позивач не навів дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Таким чином, територіальним органом ДМС належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI, прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №   30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені  статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                     Кобаль М.І.
                                                                                                  
                                                                                                          Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено 22.06.2021 р.