ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2021 року                                                                                      Справа № 906/1526/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Коломис В.В. 

секретар судового засідання Олійник Т.М.
за участю представників сторін:
позивача: Луценко       Р.О., адвокат, свідоцтво №5347/10 від 29.04.2015  
відповідача: Черних І.В., засновник  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Приватного підприємства "СІТ"  на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 25.03.21р. суддею Тимошенком О.М. о 10:30 у м.Житомирі, повний текст складено  26.03.21р. у справі № 906/1526/20 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"   
до Приватного підприємства "СІТ" 
про стягнення 388 745,84 грн. 

ВСТАНОВИВ:

Позивачем пред`явлено позов про стягнення на його користь з відповідача 388745,84 грн., з яких: 286000,00грн. попередньої оплати; 28115,48 грн. пені; 8204,91 грн. 3% річних; 11726,00грн. інфляційних; 54699,45 грн. процентів за користування коштами. Крім того, позивачем заявлено про відшкодування судового збору в розмірі 5831,19 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
01.03.2021 на електронну адресу суду  та 04.03.21 на поштову адресу суду надійшла заява про відмову від частини позовних вимог (а.с.52), в якій позивач відмовляється від позовних вимог в частині стягнення 28115,48грн. пені, 8204,91грн. 3% річних. 
Ухвалою суду від 01.03.2021 прийнято відмову від позову та закрито провадження у справі в цій частині.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Сіт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" : 286 000,00 грн. попередньої оплати, 54699, 45 грн. 20% річних, 11011,00 інфляційних, 5275,66 грн. судового збору, 8981,74 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відмовлено в позові в частині стягнення 715,00 грн. інфляційних.
В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст. 509, 525, 526, 625, 627, 629, 655, 663, 693 ЦК України, умови договору купівлі-продажу від 20.03.2019 №20/03, здійснивши перерахунок 20% річних та інфляційних прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та відповідно часткове задоволення витрат на  правничу допомогу.
Не погодившись із винесеним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 та ухвалити нове рішення у справі №906/1526/20, яким повністю відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “Славресурс” у задоволені позовних вимог. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Славресурс” на користь Приватного підприємства “СІТ” розмір судового збору сплаченого за подання цієї апеляційної скарги у розмірі 8 750 грн.
Так, відповідач зазначає, що не заперечує того факту, що дійсно отримував від позивача передплату за поставку дерев`яних паливних гранул, загальною вартість 286 000,00 грн. Однак, відповідач здійснив поставку гранул позивачу, а позивач такі гранули прийняв, що підтверджується наступними документами:
- накладна № 15/12/20 від 15.12.2020 (на загальну суму 57200грн з ПДВ);
- накладна № 04/02/20 від 04.02.2020 (на загальну суму 57200грн з ПДВ);
- накладна № 26/12/19 від 26.12.2019 (на загальну суму 57200грн з ПДВ);
- накладна № 18/01/21 від 18.01.2021 (на загальну суму 57200грн з ПДВ);
Такі накладні підписані позивачем та скріплені печаткою позивача. Зазначене підтверджує здійснення відповідачем поставки на суму 228 800 грн.
Окрім зазначених поставок, відповідач поставляв позивачу паливні гранули також 06.04.2020 на загальну суму 57 200 грн з ПДВ. На підтвердження здійснення відповідної поставки зазначає про накладну № 06/04/20 від 06.04.2020 та товарно-транспортну накладну № 6/4/20 від 06.04.2020, які не були підписані з боку позивача. На підтвердження реальності такої поставки, просить залучити свідка водія - ОСОБА_1 , який 06.04.2020 поставляв від відповідача позивачу паливні гранули вартістю 57 200 грн.
Також, реальність передачі товару на всі 286 000 грн за передплатою підтверджується зареєстрованими податковими накладними, які з посиланням на постанову Верховного Суду № 916/922/19 від 29.01.2020 вважає належними доказами вчинення господарської операцї.
Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надійшло, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.
25.05.2021 на електронну адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" надійшла заява про відмову від частини позовних вимог. У якій, з посиланням на ст.ст. 42, 46, 191, 274 ГПК України,  просить прийняти заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з Приватного підприємства “Сіт” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Славресурс”  228 800,00 гривень - суми попередньої оплати, 34 699,45 гривень - процентів за користування чужими грошовими коштами. Вказує, що актуальними залишаються вимоги в частині стягнення: 57 200 грн - суми попередньої оплати; 11 011  грн - інфляційних втрат; 20 000 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами; 2 102 грн - сплаченого судового збору; 8  981,74 грн  - витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
В судовому засіданні представник позивача підтримав подану заяву про відмову від частини позовних вимог та просив її задоволити.
Представник відповідача (скаржника) не заперечив проти задоволення поданої заяви.
Ухвалою суду від 25.05.2021 прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"  від позовних вимог в частині стягнення 228  800,00 грн - суми попередньої оплати, 34  699,45 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами.
Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє заяву відповідача про виклик свідка в судове засідання для дачі пояснень, оскільки нотаріально засвідчена письмова заява свідка не подавалась відповідачем ні в суд першої, а ні в суд апеляційної інстанції, відтак відповідно до ст. 89 ГПК України, не вбачає підстав для його виклику.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу задоволити, рішення господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення: 57 200 грн - суми попередньої оплати; 11 011  грн - інфляційних втрат; 20 000 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами залишити без змін.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
20 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Славресурс" (покупець/позивач) та приватним підприємством "Сіт" (продавець/відповідач) укладено договір купівлі-продажу № 20/03 (а.с.7).
Відповідно до п.1.1. договору, продавець зобов`язується передати у власність покупця деревні паливні гранули в Біг-Бегах, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти товар на умовах цього договору.
Згідно п.4.2.2 договору, покупець зобов`язаний здійснити 100% передоплату товару згідно цього договору, на підставі виставленого продавцем рахунку.
24.12.19 продавець виставив для оплати рахунок №24/12 на суму 286000,00грн. (а.с.10).
Згідно п.4.3 договору, оплата здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Датою виконання грошових зобов`язань за цим договором вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.
На виконання умов договору, згідно платіжного доручення №7917 від 26.12.19, покупець здійснив попередню оплату в розмірі 286000,00грн.(а.с.11).
Як вбачається із п.3.1 договору, продавець поставляє товар згідно умов цього договору у строк до 31 грудня 2019р. включно.
Згідно п.3.2 та п.3.3 договору поставка товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок покупця та на умовах самовивозу зі складу продавця, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Датою поставки є дата підписання сторонами видаткової накладної.
Згідно з п.5.3 договору у разі недопоставки з вини продавця товару покупцеві за цим договором, продавець зобов`язаний повернути покупцеві раніше отриману передоплату за частину недопоставленого товару протягом двох банківських днів з моменту недопоставки.
19.11.2020 позивач надіслав відповідачу претензію № 188 про повернення коштів, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення (а.с. 12).
Як зазначає  позивач у своїй позовній заяві, відповідач у передбачений у договорі строк товар не поставив, кошти не повернув, у зв`язку із чим він звернувся із позовом до суду із урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, про стягнення із відповідача 286000,00грн. попередньої оплати; 11726,00грн. інфляційних; 54699,45 грн. процентів за користування коштами.
Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 у справі №906/1526/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Сіт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" : 286 000,00 грн. попередньої оплати, 54699, 45 грн. 20% річних, 11011,00 інфляційних, 5275,66 грн. судового збору, 8981,74 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відмовлено в позові в частині стягнення 715,00 грн. інфляційних.
Проте, до суду апеляційної інстанції відповідачем було подано  підписані сторонами та скріплені печатками накладні: № 15/12/20 від 15.12.2020 (на загальну суму 57200грн з ПДВ); № 04/02/20 від 04.02.2020 (на загальну суму 57200грн з ПДВ); № 26/12/19 від 26.12.2019 (на загальну суму 57200грн з ПДВ); № 18/01/21 від 18.01.2021 (на загальну суму 57200грн з ПДВ) на загальну  на суму 228 800 грн, які підтверджують поставку відповідачем гранул позивачу, та відповідно їх прийняття позивачем.
При цьому, як зазначалося вище, в суді апеляційної інстанції, 25.05.201 Товариство з обмеженою відповідальністю "Славресурс" подало заяву про відмову від частини позовних вимог. У якій, з посиланням на ст.ст. 42, 46, 191, 274 ГПК України,  просить прийняти заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з Приватного підприємства “Сіт” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Славресурс”  228 800,00 гривень - суми попередньої оплати, 34 699,45 гривень - процентів за користування чужими грошовими коштами. Вказує, що актуальними залишаються вимоги в частині стягнення: 57 200 грн - суми попередньої оплати; 11 011  грн - інфляційних втрат; 20 000 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами; 2 102 грн - сплаченого судового збору; 8  981,74 грн  - витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Ухвалою суду від 25.05.2021 прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"  від позовних вимог в частині стягнення 228  800,00 грн - суми попередньої оплати, 34  699,45 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами.
Отже, спірними залишилися вимоги про стягнення 57 200 грн - суми попередньої оплати; 11 011  грн - інфляційних втрат; 20 000 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами, а тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Нормами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Ч. 2 ст.193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до  статті 6  цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів прийшла до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, відповідно до укладеного ними договору купівлі-продажу  від 20.03.2019 №20/03.
За нормами ст.655 ЦК України,  за  договором  купівлі-продажу  одна  сторона  (продавець) передає або зобов`язується  передати  майно  (товар)  у  власність другій стороні (покупцеві),  а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч.1 ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Як уже неодноразово зазначалося позивач заявив вимогу про повернення 57 200 грн суми попередньої оплати за накладною від 06.04.2020 №06/04/20, яка не підписана позивачем, та як він стверджує гранули по вказаній накладній йому відповідачем не поставлялися, з приводу зазначеного колегія суддів зауважує таке.
Так, в матеріалах справи міститься накладна від 06.04.2020 №06/04/20 про поставку гранули паливної з відходів деревини діаметром 6мм., 4401310000 в біг-бегах кількістю 22,00, ціна з ПДВ 57200,00грн, вказана накладна не підписана позивачем.
Разом з тим, відповідно до наявної у матеріалах справи товарно- транспортної накладної від 06.04.2020 №6/4/20 убачається про здійснення перевезення від ПП «СІТ» (вантажовідправник, м. Олевськ, Житомирська обл.) до ТОВ «Славресурс» (вантажоодержувач, м. Хмільник, Вінницька обл.) 22 тони товару – паливної гранули з відходів деревини діаметр 6мм в Біг-Бегах, водій/експедитор ОСОБА_1 . Також, про здійснене перевезення свідчить укладений між ТОВ «Славресурс» та перевізником ФОП Осипчуком В.М. разового договору-заявки №11-2020, де вказано дату загрузки 07.04.2020 м. Олевськ, Житомирська обл., дата вигрузки 08.04.2020 м. Хмельник, Вінницька обл., груз гранули в биг-бегах, ставка за перевозку 5500 грн без ПДВ. Відповідно до платіжного доручення від 08.04.2020 №8382 ТОВ «Славресурс» перерахувало ФОП Осипчук В.М. 5500 грн оплати за транспортні послуги по Олвськ-Хмельник, по рахунку №11 від 07.04.2020. 
Крім того, про здійснення господарської операції на загальну суму 286 000,00 грн свідчить зареєстрована податкова накладна від 26.12.2019.
За наведеного враховуючи наявні в матеріалах справи докази колегія суддів звертається до такого стандарту доказування як «вірогідність доказів».
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
За наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи відповідача та подані ним докази щодо поставки товару – гранули паливної з відходів деревини діаметром 6мм., 4401310000 в біг-бегах кількістю 22,00, ціна з ПДВ 57200,00грн та отримання його позивачем за накладною від 06.04.2020 №06/04/20 є більш вірогідним ніж доводи позивача про його неотримання. А тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що поставка відбулася. 
Таким чином, враховуючи наведене вище, на переконання колегії суддів на момент звернення позивача із позовом до суду першої інстанції, у справі відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України та відповідно до ст. 274 ГПК України визнання рішення господарського суду Житомирської області від 25.03.2021 нечинним.
Крім того, відповідно до ч.9 ст. 129 ГПК України судові витрати понесені у справі №906/1526/20 залишаються за сторонами, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій як позивача, так і відповідача. 
  
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 
                     
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "СІТ"  на рішення господарського суду Житомирської області від  25.03.21 у справі № 906/1526/20 задоволити частково .
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.21 у справі №906/1526/20  визнати нечинним. 
3. Провадження у справі закрити.
4. Судові витрати у справі залишити за сторонами.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.
6.  Справу №906/1526/20  повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "01" червня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Миханюк М.В. 

Суддя                                                                                              Саврій В.А.  

Суддя                                                                                              Коломис В.В.