ПОСТАНОВА 
іменем України

18 травня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/5635/20
провадження № 22-ц/4809/805/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –    ОСОБА_1 , 
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 , 
третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2021 року у складі судді Варакіної Н.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира частини від 07 серпня 2018 року №170 був звільнений. З 25 лютого 2016 року має статус учасника бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2016 року. У період з лютого 2016 по серпень 2018 року мав право на додаткову відпустку, яку не використав, але при звільненні не отримав за неї грошової компенсації. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані ним дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 07 серпня 2018 року. Зазначав, що через неправомірні дії відповідача з приводу ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку вимушений звернутись за захистом своїх законних прав до суду, тому просив стягнути 40000 грн моральної шкоди. Крім того, посилався на те, що для звернення з адміністративним позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду був вимушений звернутися за правовою допомогою до адвоката, якому сплатив 7000 грн, тому просив їх стягнути як матеріальну шкоду.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі. 
Військова частина НОМЕР_1 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та звільнений наказом командира частини від 07 серпня 2018 року №170 у зв`язку із закінченням строку контракту.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій Серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2020 року (а.с.7).
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій з 2016 по 2018 рік (а.с.12-15).
Згідно реєстру перерахувань на особисті вклади 228 військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористану відпустку як учаснику УБД за рішенням суддів у розмірі 15 746,77 грн (а.с.35).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
З таким висновком апеляційний суд не може погодитись з таких підстав.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За змістом ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.
Пунктом 2 ч.2 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.17 ч.1 ст.4 КАС України).
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюють перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналіз змісту ст.19 ЦПК України та ст.19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби, визначено законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Як встановлено судом позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тобто, перебував на публічній службі.
Спір виник з приводу звільнення позивача з публічної служби, тому має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №623/1656/16-ц.
За таких обставин, на думку колегії суддів, даний спір як публічно-правовий повинен вирішуватися не в порядку цивільного судочинства, а за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з п.1 ч.1, ч.2 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також вирішує питання про повернення судового збору .
Відповідно до положень ч.4 ст.258 ЦПК України перегляд судових рішень в апеляційному порядку закінчується прийняттям постанови.
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Частинами 1 та 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Оскільки суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянув в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що, оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, то протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ч.1 ст.256, ст.ст. 367, 374, 377, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2021 рокускасувати. 
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, про відшкодування моральної шкоди - закрити. 
Роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник
Судді C.М. Єгорова 
В.В. Черненко