22-ц/804/814/21 
                                                                                264/3046/15-ц 
                                               
Головуючий у І інстанції Іванченко А.М.
Єдиний унікальний номер 264/3046/15-ц     
                          Номер провадження 22-ц/804/814/21
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

25 березня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів              Лопатіної М. Ю.,
                                    Мальцевої Є. Є.,   
секретар                     Сікора М. М.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2020 року у справі позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернувся із позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 22 травня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 22 400 доларів США строком до 19 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строк та в порядку встановленим кредитним договором №MR14G104000073. В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання перед банком своєчасно не виконував, станом на 24 квітня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 30 808,99 долари США та яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24 962,17 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 3 418,70 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 477,36 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором в розмірі 473,10 доларів США; штрафу (фіксована частина) в розмірі 11,10 доларів США; штрафу (відсоткова складова) в розмірі 1 466,57 доларів США, яку просив суд стягнути солідарно з відповідачів та яка за курсом 22,53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 квітня 2015 року становить 694 126 грн. 61 коп., а також судові витрати по справі, пов`язані із сплатою судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 3 654 грн. 00 коп.
У вересні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Уточнивши свої зустрічні позовні вимоги зазначав, що 22 травня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» був укладений кредитний договір № MR14G1040000073 за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 22 400 доларів США на купівлю нерухомості та 5 611,68 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 %  на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Крім того 22 травня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» був укладений договір іпотеки за яким у забезпечення виконання зобов`язань перед банком за кредитним договором передав в іпотеку житловий будинок літ. А-1 з усіма надвірними побудовами та спорудами в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,1 м2. Оскільки п. 7.2 кредитного договору не відповідає порядку видачі кредиту в іноземній валюті, поточний рахунок для зарахування кредитних коштів банком не відкривався, отже фактично кредитних коштів за договором № MR14G1040000073 він не отримував. Крім того, перед укладанням кредитного договору банк ввів позивача в оману та в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив реальну ефективну відсоткову ставку, яка фактично становить 14,953% замість 12% зазначених у договорі, та абсолютне значення подорожчання кредиту. Тому просив суд визнати недійсним  зазначений кредитний договір з моменту його підписання, а також договір поруки у зв`язку з тим, що він є похідним від основного зобов`язання.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів  на користь банку заборгованість у розмірі 28 858,23 доларів США, що еквівалентно 650 175,92 грн. за кредитним договором № MR14G1040000073 від 22 травня 2007 року та судові витрати по справі у розмірі 3 654 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити, а їх зустрічні позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування скарги зазначили, що задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд не врахував, що при укладенні кредитного договору банком було порушено вимоги п. 2.1.2.4, 3.6 постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банкам  України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та умова п. 7.1 договору в частині щомісячної сплати позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту є нікчемною. В зв`язку з цим розмір заборгованості підлягає зменшенню на 4 004,97 доларів США, які ОСОБА_1 сплатив за нікчемною умовою договору. Суд не звернув уваги також на те, що банк розрахував відсотки за користування кредитом не в розмірі, передбаченому договором. Крім того, поза увагою суду залишилося те, що додатковою угодою до кредитного договору змінено розмір і порядок нарахування плати за користування кредитом та за умовами якої у разі сплати відсотків не у повному обсязі, розмір його боргу дорівнює фактично сплаченим відсоткам, а не сплачені відсотки – є неустойкою, нарахування якої в зоні АТО забороняється. Також в матеріалах справи відсутні докази перерахування банком страхових платежів. Банк в серпні 2011 року в порушення умов кредитного договору та додаткової угоди до нього в односторонньому порядку збільшив суму заборгованості на 6 234,3 доларів США. Суд безпідставно стягнув заборгованість із поручителя ОСОБА_2 , розмір процентної ставки за кредитом, вказаний у тексті договору поруки, відрізняється від ставки у кредитному договорі. Крім того, після укладення додаткової угоди до кредитного договору фактично збільшився обсяг відповідальності поручителя, а суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 559 ЦК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представника адвоката Крохмальової Л. П., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М. С., яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22 квітня 2007 року був укладений кредитний договір №MR14G1040000073 за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 22 400 доларів США строком до 21 квітня 2027 року зі сплатою 1,00 % щомісяця за користування кредитними коштами та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (т. 1, а.с 15-17).
22 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду до кредитного договору № MR14G1040000073, якою внесено зміни до кредитного договору: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 26,72 доларів США. У разі порушення будь-якого зобов`язання, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 26,72 доларів США (т.1, а.с. 18).
За договором поруки №MR14G1040000073/1 від 22 травня 2007 року, ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , що виникають з умов кредитного договору №MR14G1040000073 від 22.05.2007року (т.1, а.с. 20).
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману передбачені статтею 230 ЦК України.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19).
Лише в разі встановлення цих обставин норми статей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 203 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав, для задоволення зустрічного позову, оскільки укладаючи оспорюваний договір ОСОБА_1 був ознайомлений про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; спосіб його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи відповідача, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами цього правочину і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови. Після укладення вказаного договору ОСОБА_1   не був позбавлений можливості скористатися своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте таких дій не вчинив.
Також апеляційний суд вважає, що відкриття або не відкриття банком відповідного рахунку на ім`я позичальника не може впливати на дійсність укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі рахунки призначені лише для обслуговування банком виданого кредиту, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.
Оскільки, згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 22 травня 2007 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Кредитний договір №MR14G1040000073, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22 травня 2007 року, містить положення, яким, окрім іншого, передбачено сплату позичальником (пункт 7.1) винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц (провадження № 61-16112св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18), від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц (провадження № 61-38251св18).
Таким чином, послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.
Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.
У спірному кредитному договорі від 22 травня 2007 року, що є предметом розгляду цієї справи, пунктом 7.1 передбачено сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.
Разом із тим пунктом 6.2 договору кредиту передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту за цими підставами є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.
Крім того, позовних вимог про застосування наслідків нікчемного правочину ОСОБА_1 також не заявляв.
Є безпідставними й доводи скарги щодо не застосування судом положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки з позовними вимогами з цих підстав відповідачі до суду не зверталися.
Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про необхідність зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та по суті зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, які суд першої інстанції дослідив у повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі заявника доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в її задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України. 
Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2020 року – залишити без змін.
Відновити дію рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2020 року
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.

Судді         В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева