Дата документу 06.04.2021 Справа № 310/2160/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №310/2160/18         Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/1066/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки майна у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, ОСОБА_3 зазначав, що у період з 05 жовтня 2010 року по 31 травня 2016 року перебував з ОСОБА_2 у шлюбі. 
Позивач вказував, що 05 березня 2011 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під цим будинком. На час укладення договору купівлі-продажу нерухоме майно складалося з одноповерхового будинку та надвірних споруд і було її особистою приватною власністю.
В період з 2011 по 2016 роки для поліпшення побутових умов позивача і відповідача цей будинок був повністю знесений та збудований новий. Оскільки новий будинок був збудований під час перебування ними у шлюбі, він є спільною власністю подружжя. Проте будинок будувався без дозвільних документів, є самовільним будівництвом, тому не був введений в експлуатацію. Право власності на новостворений будинок не зареєстровано. 
На підтвердження будівництва спірного будинку АДРЕСА_1 , в період шлюбу позивачем надано суду квитанції, накладні, товарні чеки на придбання будівельних матеріалів (металевих труб, опор, кранів, рейок, пиломатеріалів, піску, цементу, щебінь, вапна, проводів, цвяхів, шурупів, ґрунтовки, шпаклівки, штукатурки, клею, сітки, гіпсокартону, профілю, цегли, цементу), металопластикових вікон, металочерепиці, водостічних систем, сантехнічних приладів за період з грудня 2011 року до травня 2013 року.
Крім того, за час перебування у шлюбі ними було придбано майно, яке знаходиться у будинку на загальну суму 171500 грн., а саме: холодильник «Шарп», телевізор «Samsung», стінку виробництва Польша, кондиціонер «Mitsubishi», кухонний гарнітур, мойдодир 2шт, інсталяція, двохмісна ванна-джакузі, пенал, спальний гарнітур білий, кондиціонер «Soni» , спальний гарнітур червоний, люстри, штори та килими, машинку пральну автомат та два телевізора б/у.
Посилаючись на ст. 60, 70 СК України ОСОБА_3 просив суд: 
- визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 , холодильник «Шарп», телевізор «Samsung», стінку виробництва Польша, кондиціонер «Mitsubishi», кухонний гарнітур, мойдодир 2шт, інсталяція, двохмісна ванна-джакузі, пенал, спальний гарнітур білий, кондиціонер «Soni», спальний гарнітур червоний, люстри, штори та килими, машинку пральну автомат та два телевізора б/у; 
- визнати за ним право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь 85750 грн. в рахунок вартості виділеного майна.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 06 березня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_1 . 
Протокольною ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2020 року було здійснено заміну первісного позивача ОСОБА_3 , який помер, на його правонаступника – ОСОБА_1 (дочка померлого, яка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом).
08 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме холодильнику «Шарп», телевізору «Samsung», стінки виробництва Польща, кондиціонеру «Mitsubishi», кухонного гарнітуру, мойдодиру 2 шт., інсталяції, двохмісної ванни-джакузі, пеналу, спального гарнітуру білого, кондиціонеру «Soni», спального гарнітуру червоного, люстр, штор та килимів, машинки пральної автомат та двох телевізорів б/у.
12 травня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, вироби і конструкції, які були використані в процесі самочинно збудованого об?єкту нерухомості – житлового будинку АДРЕСА_1 загальною вартістю 1289087 грн. та визначити, що частка ОСОБА_3 у спільному сумісному майні подружжя складає 1/2 частину будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, які були використанні в процесі самочинного збудованого об?єкту нерухомості вартістю 644543,50 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 15000 грн. та витрат по сплаті судового збору.  
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2020 року вищевказану позовну заяву  ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог прийнято до провадження.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції невірно визначено період початку будівництва будинку. Так, дійсно, у березні 2011 року відповідач придбала будинок та земельну ділянку. Проте, житловий будинок був непридатний для проживання, у зв`язку з чим, після укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 його було знесено. В 2011 році подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішило для поліпшення своїх житлових умов, та у зв`язку з тим, що у них повинна була народитися дитини, збудувати новий житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Саме, у 2012 році розпочалось будівництво нового житлового будинку з тих будівельних матеріалів, які є предметом цього спору. В цьому році був закладений фундамент та збудована коробка з дахом, в кінці 2012 року та в 2013 році почались проводитись внутрішні роботи будинку. Вже в 2014 році подружжя вселилось в готовий будинок. При цьому, ОСОБА_3 із спільного сімейного бюджету вкладав грошові кошти на закупівлю будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, які були використані під час будівництва самовільно збудованого об`єкту нерухомості по АДРЕСА_2 , що підтверджується квитанціями, накладними з відмітками про сплату за придбання товару за період часу з кінця 2011 року по 2013 рік, оригінали яких ОСОБА_1 долучила до апеляційної скарги. 
ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги заяву ОСОБА_3 від 06 вересня 2016 року, в якій начебто ОСОБА_5 підтверджує, що будівництво і реконструкція будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 здійснювалося за особисті кошти його дружини ОСОБА_2 і це майно є особистою її особистою власністю. Скаржниця вважає, що на підставі наведеної заяви неможливо встановити дійсні обставини справи, адже підтвердження факту особистої приватної важності нерухомого майна одного із подружжя можливо засвідчити лише нотаріально. Заява вступає у протиріччя з іншими письмовими доказами, а саме зі шлюбним договором від 06 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Романченко В.В., оскільки зазначене майно у шлюбному договорі відсутнє. Крім цього, в 2018 році ОСОБА_3 звертається до суду позовом про визнання будівельних матеріалів та виробів спільною сумісною власністю подружжя, що суперечить змісту самої заяви від 06 вересня 2016 року.
Скаржниця також зазначає, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що вартість самих оздоблюючих робіт та матеріалів є дорожчою ніж вартість виготовлення самої коробки та фундаменту будинку, а тому суд повинен був вирахував із загальної суми вартості будівельних матеріалів, виробів, і конструкцій, які були використані при будівництві об`єкту нерухомості вартість тих матеріалів, які були витрачені на будівництво коробки та фундаменту, адже весь цей обсяг матеріалів, конструкцій, виробів, а також їх вартість зазначена в судовій будівельно-технійчній експертизі від 17 березня 2020 року. Крім того, суд безпідставно та без належних письмових доказів встановив, що в процесі будівництва була використана ціла і бита цегла, ліс, зі старого будинку, який було розібрано. 
Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 були використані особисті грошові кошти на придбання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій при самовільному будівництві об`єкта АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вважає помилковими. Так, суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 через один день, після зняття грошових коштів здійснює купівлю двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , а тому можна припустити, що грошові кошти відповідач зняла не на купівлю будівельних матеріалів, а на купівлю нерухомості. Крім цього, ОСОБА_2 не надано доказу про те, що зняті нею грошові кошти були витрачені на закупівлю будівельних матеріалів, виробів та конструктивних елементів.
Також в апеляційній скарзі скаржниця зазначає, що судом не надано належних мотивів чому він критично ставиться до показань свідків зі сторони Позивача, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині показів щодо початку будівництва у 2012 році. Суд не навів мотивів чому він не взяв до уваги письмові докази зі сторони позивача, а саме накладні, товарні чеки на закупівлю будівельних матеріалів, починаючи з кінця 2011 року по 2013 рік. 
У відзиві на апеляційну скаргу, який 02 квітня 2021 року надійшов на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 , остання просить залишити рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року без змін, а скаргу – без задоволення. Думку скаржниці про те, що судом першої інстанції невірно зазначено період будівництва будинку ОСОБА_2 вважає помилковою. Судом обґрунтовано прийнято до уваги пояснення ОСОБА_2 з цього приводу, які знаходяться у логічному поєднанні з показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки особисто приймали участь в демонтажу старого будинку, проведенні підготовчих та будівельних робіт. Щодо показань свідків з боку позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , дійсно вони зазначали, що будівництво нібито було почато у 2012 році коли було зроблено фундамент та «вигнано коробку» облаштовано дах та встановлено вікна. Проте, свідок ОСОБА_12 після запитання сказав, що помилився за роками будівництва та зазначив, що будівництво почали у 2011 році, що співпадає з показами відповідача та свідків з боку відповідача. З огляду на те, що ОСОБА_11 єдиний свідок показання якого суперечать показанням інших свідків. 
Посилання скаржниці на неналежність як доказу заяви від 06 вересня 2016 року, ОСОБА_2 вважає безпідставними, оскільки з аналізу ч. 3 ст. 334 ЦК України та ч. 2 ст. 69 СК України обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягає поділ нерухомого майна. Будівельні матеріали, вироби і конструкції, які є предметом спору, не є нерухомим майном. А відповідно нотаріальної форми посвідчення їх статусу законодавством не передбачено. При цьому, наведена заява не суперечить шлюбному договору, а доповнює його. З цього приводу ОСОБА_2 пояснювала, що при укладанні шлюбного договору нотаріусом надавались роз`яснення, що оскільки будинок є самочинним майном, він не може бути включеним до шлюбного договору та запропоновано засвідчити цей факт самостійно у письмовій формі. Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що саме цю заяву ОСОБА_3 було написано у її присутності, оскільки останній звертався до неї, як юриста, за допомогою у її складанні; пояснював, що будинок збудовано за кошти дружини, але оскільки будівництво здійснювалось самочинно нотаріус відмовився засвідчити це у шлюбному договорі.
ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції правомірно враховано, що будівельні матеріали були придбані нею за особисті кошти, оскільки ця обставина підтверджується показами свідка ОСОБА_8 та доданими до матеріалів справи довідками банків та депозитних договорів з яких видно, що дошлюбні кошти знімались саме в період будівництва, свідок підтвердив, що саме ці кошти витрачались на придбання будівельних матеріалів. Просить не досліджувати квитанції, долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги, оскільки скаржницею не зазначено поважних причин з яких вказані письмові докази не були подані під час розгляду справи судом першої інстанції.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_14 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_15 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи наступні обставини. 
04 липня 1981 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_16 (т. 3 а.с. 94). 
05 березня 2011 року ОСОБА_17 (після шлюбу ОСОБА_5 ) придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0985 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними копіями договорів купівлі-продажу (т. 1 а.с. 122-123, 124-125).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07 червня 2011 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано (т. 3 а.с. 96).
05 жовтня 2011 року між  ОСОБА_3  і ОСОБА_17 (після укладення шлюбу – ОСОБА_5 ) було зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 139).
21 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» оформлено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримала 16503 грн. на придбання сантехніки (т. 2 а.с.104-105). 
06 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір (т. 1 а.с. 112-113).
Пунктом 4 договору сторони узгодили, що майно, яке нажите ними під час шлюбу та зареєстроване на ім`я дружини, є особистою власністю дружини. Майно, яке в майбутньому буде нажите ними під час шлюбу та буде зареєстроване на ім`я дружини також буде вважатися особистою приватною власністю дружини. 
Відповідно до п. 5 шлюбного договору майно, яке нажите ними під час шлюбу та зареєстроване на ім`я чоловіка, є особистою власністю чоловіка. Майно, яке в майбутньому буде нажите ними під час шлюбу та буде зареєстроване на ім`я чоловіка також буде вважатися особистою приватною власністю чоловіка.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (т. 1 а.с. 16). Зазначеним рішенням також встановлено, що сторони не проживають разом з липня 2015 року. 
З заяви, складеною ОСОБА_3 06 вересня 2016 року вбачається, що останній підтвердив, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка придбана ОСОБА_18 будівництво та реконструкція були здійснені за особисті грошові кошти ОСОБА_2 і вказане майно є особистою власністю ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 126).
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , у серпні 2016 року в будинку були змінені віконні прорізи, вставлені нові вікна (т. 2 а.с.92-103). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1 а.с.165).
За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, за яким належну йому на праві власності земельну ділянку померлий заповів ОСОБА_6 . Все інше майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати, та на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_19 та ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 43). 
ОСОБА_1 17 листопада 2014 року, після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_20 (т. 2 а.с. 70-74).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 03 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору від 06 вересня 2016 року недійсним залишено без задоволення (т. 3 а.с. 172-174). 
Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №  11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва,якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Так, учасниками справи визнається те, що після купівлі будинку та земельної ділянки, ОСОБА_2 знесено та розібрано старий будинок, та почато будівництво нового будинку. Будівництво здійснювалося без розроблення проекту і отримання відповідних дозвільних документів, тому вважається самочинним. До цього часу будинок не введено в експлуатацію і право власності на нього не зареєстровано.
При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено початок та період будівництва будинку, а саме у квітні 2011 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_3 . 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що будівництво нового житлового будинку розпочалось у 2012 році спростовується матеріалами справи, а саме копіями квитанції, накладних та товарних чеків, наданих ОСОБА_2 , якими підтверджено факт придбання будівельних матеріалів ОСОБА_18 у квітні, травні та вересні 2011 року (т. 1 а.с. 127-132, т. 2 а.с. 79, 107, 109-123).
Судом першої інстанції також вірно встановлено, що на закупівлю будівельних матеріалів, у тому числі, цегли силікатної, бетону, ракушняку, піску, дошок, брусу, арматури, і оплату будівельних робіт ОСОБА_21 використала свої особисті кошти, які були зняті з її депозитних рахунків, відкритих до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , а саме: 18 травня 2011 року в ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 78863 грн. (т. 2 а.с. 85-88) та 03 жовтня 2011 року в ПАТ «ПУМБ» у сумі 15743 дол. США (т. 2 а.с. 79-83, 91).
Не спростовано позивачем також факт того, що при будівництві нового будинку, ОСОБА_2 було використано, у тому числі будівельні матеріали від розібраного старого будинку. 
При цьому, у розділі ІІ Дослідження по другому питанню, у висновку експерта зазначено про при визначенні обсягів виконаних робіт, що належить до категорії прихованих, у зв`язку з неможливістю обстеження в натурі окремих видів будівельних робіт, останні визначено теоретичними розрахунками. 
Згідно вищенаведеного висновку № 205/03-20 від 17 березня 2020 року, який складено експертом на виконання ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2019 року також вбачається, що експерт ОСОБА_22 дійшов до наступного висновку: 
1. « Експерт вважає можливим з технічною точки зору здійснити поділ (по 1/2 частці між позивачем та відповідачем) будівельних матеріалів, виробів і конструкцій які були використані під час будівництва самовільно збудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за умови розбирання цього будинку. Перелік та кількість матеріалів які можуть бути отримані від розбирання будинку та поділені між позивачем та відповідачем, наведено у таблиці»; 
2. « Вартість будівельних матеріалів, виробів і конструкцій які були використані в процесі будівництва самовільно збудованого об`єкту нерухомості - житлового будинку АДРЕСА_2 за переліком та в обсязі, якій наведено у Додатку № 4 Висновку, становить: без ПДВ - 1289087 грн., ПДВ - 257817 грн., з урахуванням ПДВ - 1546904 грн.» (т. 3 а.с. 2-31).
ОСОБА_1 , посилаючись на те, що новостворений будинок є самовільним будівництвом, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 будівельні матеріали, вироби і конструкції, які були використані в процесі самочинного збудованого об`єкту нерухомості - житлового будинку АДРЕСА_2 та визначити, що частка ОСОБА_3 у спільному майні подружжя складає Ѕ частину будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, які були використані в процесі самочинно збудованого об`єкту нерухомості, вартістю 644543,50 грн. 
При цьому, враховуючи вищенаведені встановлені обставини, зокрема, початок будівництва будинку ОСОБА_18 до укладення шлюбу, придбання будівельних матеріалів за її особисті кошти, використання при будівництві матеріалів зі старого будинку, вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною власністю подружжя всіх будівельних матеріалів, які були використанні в процесі будівництва не підлягають задоволенню.
Щодо квитанцій, оригінали яких долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним зазначити про безпідставність посилання ОСОБА_2 на неможливість їх прийняття та дослідження з підстав неподання цих доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Так, згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що копії цих квитанцій, накладних та товарних чеків, ОСОБА_23 було долучено до позовної заяви ще при зверненні до суду з позовом у квітні 2018 року (т. 1 а.с. 17-83). За таких обставин, дослідження їх оригіналів, наданих на стадії апеляційного перегляду не є порушенням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
При цьому, досліджуючи надані сторонами докази, колегія суддів зазначає, що як стороною позивача, так і стороною відповідача до матеріалів справи долучено копії квитанції, накладних, товарних чеків, які підтверджують факт придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельних матеріалів у період з 2012 по 2013 роки (т. 1 а.с. 140-141, т. 2 а.с. 77-78, 108, 124).
Разом з тим, з більшості вищезазначених доказів не вбачається можливим встановити факт придбання будівельних матеріалів саме для будівництва за адресою будинку АДРЕСА_2 , та за чиї кошти було придбано ці матеріали. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо недоведеності позивачем факту того, що ОСОБА_3 у період з жовтня 2011 року до травень 2016 року було вкладено особисті грошові кошти у будівництво самовільно збудованого будинку, недоведеності обсягу спільно нажитого за цей період майна у вигляді будівельних матеріалів, виробів і конструкцій.
Колегією суддів враховується, що  статтею 60 СК України презумується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і є її процесуальним обов`язком.
Разом з тим, частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
У статтях 92, 93 СК України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.
Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.
Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.
Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що спір про поділ майна подружжя підлягає вирішенню з урахуванням умов шлюбного договору, який сторони уклали за взаємним погодженням, і презумпція правомірності якого на час розгляду справи не спростована. 
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги заяву, складено ОСОБА_3 06 вересня 2016 року, в якій останній підтвердив, що будівництво і реконструкція будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , купленій ОСОБА_17 , здійснювалося за особисті кошти його дружини ОСОБА_2 і це майно є особистою власністю ОСОБА_2 .
Доводи ОСОБА_1 що вищевказана заява суперечить шлюбному договору, оскільки у ньому відсутнє посилання на зазначене майно, не приймаються колегією, з тих підстав, що при укладенні договору від 06 вересня 2016 року сторони не наводили перелік майна, згоди про розподіл якого вони досягли. 
Крім того, судом першої інстанції з показань свідка ОСОБА_13 було встановлено, що восени 2016 року ОСОБА_3 звернувся до неї з проханням допомогти скласти правильно заяву про поділ майна, пояснивши, що розводиться з дружиною. Ними з дружиною оформлено шлюбний договір у нотаріуса, але залишилася невизначеною доля будинку по АДРЕСА_1 , оскільки він був побудований самовільно, і нотаріус рекомендував їм скласти письмову заяву-розписку щодо цього майна. 
Доводи апеляційної скарги про те, що заяві від 06 вересня 2016 року також суперечить факт звернення ОСОБА_23 до суду з позовом про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними. Так, за умовами п. 4 шлюбного договору майно, яке нажито під час шлюбу та зареєстроване на ім`я дружини, є особистою приватною власністю дружини. Пунктом 8 Договору сторони узгодили, що майно, належне одному із подружжя відповідно до цього договору не може бути визнано сумісною власністю. Незважаючи на наведене, у первісній позовній заяві, ОСОБА_3 просив також визнати за ним право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована за ОСОБА_2 . Таким чином, факт звернення ОСОБА_23 до суду з позовом не свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року по цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: