ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/2377/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

представники учасників процесу у судове засідання не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 (суддя суду першої інстанції Щавинська Ю.М., дата і місце постановлення рішення: 02.12.2020 (повний текст складено - 14.12.2020), м. Одеса, просп. Шевченко, 29, Господарський суд Одеської області)
по справі № 916/2377/20
За позовом: Фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни 
До відповідача: Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради
про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

13.08.2020 Фізична особа-підприємець Большакова Олена Вікторівна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради, в якій просило суд зобов`язати відповідача переукласти з Фізичною особою-підприємцем Большаковою Оленою Вікторівною договір оренди комунального майна від 31.08.2011 без зміни предмету договору оренди комунального майна, змінивши умови у п. 4 "Термін оренди" підпункт 4.1. Термін дії даного договору оренди з 2 роки 11 місяців на 15 років.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що право позивача на укладення спірного договору може вважатись порушеним та підлягає захисту у судовому порядку у разі, коли після закінчення дії договору орендодавець має намір передати об`єкт оренди іншій особі. Проте за обставинами даної справи не вбачається порушення відповідачем переважного права позивача на укладення договору оренди.
Суд першої інстанції також посилався на відсутність жодних обґрунтувань позивача щодо визначення останнім строку дії договору на рівні 15 років.
Окрім того, суд першої інстанції вказав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20. 
Апелянт вказав, що відповідно до листа Затоківської селищної ради Білгород- Дністровської міськради № 269/01-27 від 23.04.2020 орендодавець не має наміру продовжувати укладений з ФОП Большаковою О.В. Договір оренди комунального майна від 31.08.2011, відповідно до п. 9.4. Однак, орендодавець навіть не зазначив який підпункт договору був порушений орендарем, тому на думку апелянта, він діяв упереджено.
Апелянт також зазначив, що Затоківською селищною радою не було надано жодного заперечення чи доказу стосовно позовної заяви.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що з обставин даної справи не вбачається порушення відповідачем переважного права позивача на укладення договору оренди, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наявності у відповідача наміру передачі спірного майна в оренду іншій особі.
Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.09.2020 року по справі № 904/5126/19, оскільки дана позиція була постановлена після звернення до Господарського суду Одеської області із позовною заявою від 13.08.2020. 
Окрім того, апелянт вказав, що немає визначеного граничного строку на оренду державного чи комунального майна.
Апелянт також посилався на те, що суд першої інстанції, зосередившись на вирішенні питання пролонгації (припиненні) дії договору, не звернув уваги на положення статті 777 ЦК, які регулюють переважне право наймача на укладання договору на новий строк. Так, наведеними нормами передбачено, що орендар (наймач), який належно виконує свої обов`язки за договором оренди (найму), після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення цього договору на новий строк.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить переглянути Рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 року, справа № 916/2377/20.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 916/2377/20 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді - Бєляновський В.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2021.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи № 916/2377/20 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи № 916/2377/20 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
01.02.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/2377/20.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20 - залишено без руху; встановлено фізичній особі-підприємцю Большаковій Олені Вікторівні строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду 1) доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі 2) клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження -   протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено фізичній особі-підприємцю Большаковій Олені Вікторівні, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
03.03.2021 до Південно-західного апеляційного господарського від фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни надійшло клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження та докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.
Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду № 50 від 09.03.2021, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Бєляновського В.В. з 23.02.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/2377/20.
Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 справу № 916/2377/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя - Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Філінюк І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 поновлено Большаковій Олені Вікторівні строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 05.04.2021. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ГПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи; призначено справу № 916/2377/20 до розгляду на 15 квітня 2021 о 14:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами.
15.04.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

15.04.2021 у судове засідання представники сторін не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином. Як зазначено вище, апелянт клопотала розглядати справу за її відсутності. Окрім того, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 про призначення справи № 916/2377/20 до розгляду на 15 квітня 2021 о 14:00 направлялася на юридичну адресу Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради.
Статтею 120 частиною 3, 6, 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено наступне:
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 про призначення справи № 916/2377/20 до розгляду на 15 квітня 2021 о 14:00., була оприлюднена на офіційному веб-порталі судової влади України 12.03.2021. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України».)
Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 15.04.2021, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20 до суду не повідомлялося.
Таким чином на думку колегії суддів в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20 по суті, не дивлячись на відсутність представників учасників у справі, яких слід вважати повідомленим про судове засідання належним чином. Відсутність представників учасників у справі у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

Фактичні обставини, встановлені судом.

31 серпня 2011 року між Затоківською селищної радою Білгород-Дністровської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Большакової Оленою Вікторівною (Орендар) було укладено договір оренди комунального майна, яким регулюються правовідносини, пов`язані з передачею Орендодавцем Орендарю згідно договору №4 оренди комунального майна від 20.04.2005р., укладеного між Орендодавцем та Орендарем, в строкове платне користування на 2 роки 11 місяців наступного нерухомого об`єкту комунальної власності: у складі приміщення, загальною площею 28, 9 кв.м., що розташоване за адресою: смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, вулиця Приморська, 20 (надалі об`єкт).
У цілому будинок побутового обслуговування за вищезазначеною адресою, частка якого є предметом цього договору, складається з зазначеного на схематичному плані під Літ "А" будинку побутового обслуговування, загальною площею 273,8 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 346 кв.м., яка у приватній власності не перебуває.
Відповідно до п. 1.1. договору зазначена частка будинку побутового обслуговування, яка передається в оренду, належить орендодавцю на праві Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САА №100459, виданого виконавчим комітетом Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровського Одеської області 07 вересня 2005 року, на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради м.Білгород-Дністровський Одеської області від 22 липня 2005 року №242, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством "Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації" 04 жовтня 2005 року в книзі: 1, номер запису: 125, реєстраційний номер: 11974403, номер витягу: 8532384.
Відповідно до п. 2.1. договору об`єкт передається Орендарю для розміщення перукарні.
Згідно п.п.3.1., 3.2. договору прийом-передача об`єкта здійснюється на підставі акту прийому-передачі, що підписується представниками сторін. Об`єкт вважається переданим Орендарю з моменту підписання акта прийому-передачі.
Положеннями п. 4.1. договору визначено, що термін дії договору оренди складає 2 роки 11 місяців з моменту підписання цього договору оренди та акту прийому-передачі.
Відповідно до п. 4.2. договору, якщо орендар продовжує користуватися предметом цього договору після закінчення строку дії цього договору оренди, та за відсутності заперечень Орендодавця протягом місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором оренди.
За умовами п. 9.4. договору дія договору оренди припиняється шляхом надіслання письмового повідомлення у випадку невиконання зобов`язань по розділу 5 даного договору; закінчення терміну, на який він був укладений; загибелі або пошкодження об`єкта оренди, окрім випадків коли об`єкт оренди було застраховано; в разі порушення умов цього Договору, визначених в п. 7.1.; банкрутства Орендаря й в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.
Матеріали справи свідчать про те, що дія названого договору неодноразово продовжувалась сторонами.
На адресу позивача надійшов лист Затоківської селищної ради м.Білгород-Дністровський Одеської області від 23.04.2020 №269/01-27 (а.с.37), в якому відповідач повідомив ФОП Большакову О.В. про сплив строку дії договору 31.05.2020, відсутність у Затоківської селищної ради м.Білгород-Дністровський Одеської області, як у власника комунального майна та орендодавця, наміру продовжувати договір оренди комунального майна від 31.08.2011 та те, що договір буде припинено 31.05.2020.
ФОП Большакова О.В. в свою чергу звернулась до відповідача із заявою, датованою 07.05.2020, яка була зареєстрована відповідачем 13.05.2020 (а.с.38-39), про що свідчить відповідна відмітка на копії наявної в матеріалах справи заяви, в якій просила Затоківську селищну раду м.Білгород-Дністровський Одеської області продовжити строк договору оренди комунального майна від 31.08.2011 на той самий строк.
Жодної відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.
У позовній заяві позивач стверджував, що продовжує користуватися орендованим майном та сплачувати орендну плату, у підтвердження чого надав суду платіжні доручення (а.с.98-107).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).
Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.
Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Відсутність порушеного права, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством чи обрання невірного способу захисту встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Так, звертаючись до суду з відповідною позовною заявою, позивач обрав способом захисту порушених, на його думку, прав зобов`язання відповідача переукласти договір оренди.
Так відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до положень ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами (частина 1). Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (частина 2). Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (частина 3). За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (частина 4).
Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 649 ЦК України.
Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін, або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.
Тобто, в даному випадку, виходячи з положень ст. 187 ГК України, таким іншим випадком, у разі настання якого судом може бути розглянуто спір, що виник при укладанні господарського договору, є використання орендарем свого переважного права на укладання договору на новий строк, визначеного положеннями ст. 777 ЦК України, тобто фактично саме ті підстави, які визначені позивачем в якості обґрунтування позовних вимог.
Надаючи оцінку можливості реалізації позивачем переважного права перед іншими особами на укладання договору найму на новий строк, необхідно враховувати наступне.
У відповідності із ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до статей 283, 285 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.
Відповідно до частини першої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.
Аналізуючи зміст статей 283, 285 ГК України та 777 ЦК України, можна дійти висновку, що реалізацією переважного права орендаря перед іншими суб`єктами господарювання є укладення договору оренди на новий строк зі встановленням умов, за домовленістю сторін, в тому числі і щодо оплати та інших умов договору, а не його автоматичне продовження (поновлення).
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.09.2020 по справі №904/5126/19 встановлено, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:
- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;
- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;
- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.
Отже в контексті даних обставин, право позивача на укладення спірного договору може вважатись порушеним та підлягає захисту у судовому порядку у разі, коли після закінчення дії договору орендодавець має намір передати об`єкт оренди іншій особі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за обставинами даної справи не вбачається порушення відповідачем переважного права позивача на укладення договору оренди, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наявності у відповідача наміру передачі спірного майна в оренду іншій особі.
Враховуючи зміст надісланої позивачем на адресу відповідача заяви, зареєстрованої Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міськради 13.05.2020 про продовження строку дії договору, колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що продовження (поновлення) дії договору оренди на той самий строк та на тих же умовах відповідно до статті 764 ЦК України та використання переважного права на укладення нового договору оренди відповідно до статті 777 ЦК України не є тотожними поняттями.
Водночас, враховуючи межі розгляду судом справи, з огляду на зміст позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оцінка дій сторін щодо продовження дії договору або його припинення не входить до предмету доведення та встановлення в рамках зазначеної справи. Натомість, такі обставини можуть бути встановлені у разі, зокрема, звернення відповідача з позовом про виселення ФОП Большакової О.В. з орендованого приміщення, оскільки встановлення зазначених фактів потребує з`ясування обставин щодо належного виконання сторонами обов`язків за договором оренди, прийняття або неприйняття орендної плати, тощо.

Окрім того, суд першої інстанції вірно вказав на  відсутність жодних обґрунтувань позивача щодо визначення останнім строку дії договору на рівні 15 років. Адже відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.
Щодо правомірності та ефективності обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання орендодавця переукласти договір оренди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.07.2020 по справі № 906/456/19 вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення та забезпечувати реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Предмет позову у вигляді зобов`язання відповідача до вчинення дій (укладення договору) є примушенням особи до вчинення дії, яка є її правом, а не обов`язком, та носить декларативний характер. У разі ухвалення такого судового рішення, останнє не може бути виконане шляхом звернення до державних виконавчих органів, оскільки не може відбутись шляхом зобов`язання особи виконати такі дії, які неможливо присудити виконати в натурі, в даному випадку зобов`язати укласти договір, що фактично лежить в площині її (особи) особистого волевиявлення. Тому позивачем обрано невірний спосіб захисту, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що направляючи лист № 269/01-27 від 23.04.2020 відповідач діяв упереджено, колегією суддів не приймається до уваги. Адже у даному випадку, відповідач діяв в межах умов Договору.
Відповідно до умов п. 9.4 договору дія договору оренди припиняється шляхом надіслання письмового повідомлення у випадку невиконання зобов`язань по розділу 5 даного договору; закінчення терміну, на який він був укладений; загибелі або пошкодження об`єкта оренди, окрім випадків коли об`єкт оренди було застраховано; в разі порушення умов цього Договору, визначених в п. 7.1.; банкрутства Орендаря й в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.
У даному випадку, відповідач надіслав відповідне повідомлення з урахуванням того, що закінчується термін, на який був укладений договір, що в свою чергу є підставою для припинення даного договору.

Посилання апелянта на те, що Затоківською селищною радою не було надано жодного заперечення чи доказу стосовно позовної заяви не приймається колегією суддів до уваги, оскільки надання відзиву, заперечень, пояснень є правом сторони, а не її обов`язком та відсутність таких заперечень чи відзиву не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що він не погоджується з посиланням суду першої інстанції на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.09.2020 по справі № 904/5126/19, оскільки дана позиція була постановлена після звернення до Господарського суду Одеської області із позовною заявою від 13.08.2020, не приймається колегією суддів до уваги, адже при винесенні рішення суд повинен керуватися нормами права, які діяли на момент виникнення спору між сторонами та відповідними висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду. Однак жодних обмежень щодо застосування висновків Верховного Суду, які виникли після звернення із позовом до суду, законодавцем не встановлено.

Посилання апелянта на те, що немає визначеного граничного строку на оренду державного чи комунального майна, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не спростовує викладеного вище у даній постанові.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 11 частиною 4 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що апелянтом не наведено підстав для скасування оскаржуваного рішення, які б знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, а Господарський суд Одеської області при ухвалені рішення у справі дотримався вимог Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що надало можливість встановити усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому судове рішення у справі не підлягає скасуванню як таке, що прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного господарського суду:

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большакової Олени Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2020 по справі №916/2377/20 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 16.04.2021.

Головуючий                      К.В. Богатир

Судді:                      Л.В. Поліщук

                                                                                                                  І.Г. Філінюк