ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1311/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 червня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
за участю секретаря                               Юрковець А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити діїі,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати Розпорядження № 3561-п від 19.12.2019 керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В.В. про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України; стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37 881, 20 грн. стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80 700, 90 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване розпорядження про його звільнення не відповідає законодавчим підставам припинення державної служби, вважає своє звільнення незаконним, в зв`язку із порушенням встановлених трудовим законодавством гарантій для працівників та порушенням порядку звільнення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано Розпорядження №3561-п від 19.12.2019 керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В`ячеслава Васильовича про звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.
Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2019 по 19.02.2020 в розмірі 510 953 (п`ятсот десять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн. 90 коп. з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Голови Верховної Ради України №1374 від 05.10.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та присвоєно 4 ранг державного службовця.
Розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 №2270-к   «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність яких становила 350 одиниць. Зокрема, на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики та затверджено його структуру штатною чисельністю в кількості 22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1; заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.
Водночас, вказаним розпорядженням доручено управлінню кадрів разом з управлінням справами Апарату Верховної Ради України відповідно до частини третьої   статті 87 Закону України «Про державну службу»   здійснити заходи, пов`язані із змінами, передбаченими цим розпорядженням, та вжити заходів щодо працевлаштування працівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України з урахуванням перерозподілу предметів відання комітетів та фаху державних службовців.
23.09.2019 ОСОБА_1 було попереджено про можливе наступне      звільнення на підставі ч. 3   ст. 87 Закону України «про державну службу»   та ч.1   ст. 40 Кодексу законів про працю України.
Згідно відмітки, 03.12.2019 ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади відповідно до кваліфікації останнього та вимог   Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 №3561-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої   статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті   40, статті   44 Кодексу законів про працю України   у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та на підставі розпорядження Першого заступника Керівника      Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 19.09.2019 №2270-к «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання».
Вважаючи своє звільнення безпідставним та дії відповідача незаконним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до частин другої, третьої   статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII   (далі - Закон №889-VIII, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим   Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом".
Пунктом 4 частини першої   статті 83 Закону №889-VIII   передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87цього Закону).
Відповідно до вимог статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Статтею 40 КЗпП   передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до   статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".
Частиною другою   статті 40 КЗпП України    встановлено, що звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Тобто, на роботодавця покладався обов`язок вчинити дії для працевлаштування працівника   за його згодою на рівнозначну посаду або в разі відсутності такої на іншу посаду державної служби. Крім того, звільнення за наведених підстав допускалося в разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 25.01.2019 року справі №826/3806/17, від 19.03.2020 року по справі №804/1542/16, від 18.06.2020 справа №826/25065/15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті   40, частини третьої статті   49-2 КЗпП України   щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої   статті 49-2 КЗпП України   роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивача було попереджено про звільнення з посади, відповідно до ч.3   ст. 87 Закону України "Про державну службу"   та пункту 1   статті 40 Кодексу законів про працю України   через два місяці від дня цього попередження.
Відповідно до вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час попередження позивача про можливе наступне звільнення 23.09.2019) при вивільненні працівника за пунктом 1   статті 40 цього Кодексу   роботодавець пропонує   йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в первинному структурному підрозділі.
02.12.2019 року (листом № 20-45/3578) Керівником апарату Верховної Ради України запропоновано позивачу роботу в Апараті Верховної Ради України, а саме - вакантні посади   головного консультанта секретаріату   Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики; посада   головного консультанта секретаріату   Комітету з питань транспорту та інфраструктури, згідно переліку вакантних посад в Апараті Верховної Ради України.
Крім того, 16.12.2019 року ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади в 10 Управліннях Апарату Верховної Ради України.
Проте, від запропонованих пропозицій позивач відмовився, вчинивши особистий підпис під такою пропозицією.
Отже, станом на час попередження 23.09.2019 року позивача про можливе наступне звільнення були затверджені структура та штатна чисельність секретаріатів комітетів Верховної Ради України.
Відповідно до частини 5   статті 22 Закону України "Про державну службу"   (в редакції, чинній на час попередження позива про можливе наступне звільнення 23.09.2019) реорганізацією державного органу є злиття, приєднання, поділ, перетворення.
Згідно частини 4   статті 36 КЗпП України   в разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 29.08.2019 № 19-IX утворено 23 комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, встановлено кількісний склад народних депутатів України, які можуть входити до складу комітетів, визначено предмети відання комітетів.
Згідно з розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 №22370-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність становила   350 одиниць.
Зокрема, утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики. Штатна чисельність новоствореного Комітету визначена в кількості   22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1;   заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.
Так, у розпорядженні Голови Верховної Ради України від 24.12.2014 року №1777 "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів та секретаріатів спеціальних комісій Верховної Ради України восьмого скликання" кількість   штатних одиниць дорівнювала 364.
У секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходила публічну службу позивачка, налічував   16 штатних одиниць, з них:   завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 2; головний консультант - 9; старший консультант - 4, а у секретаріаті Комітету з питань фінансової політики та банківської діяльності, налічувалося   8 штатних одиниць, з них:   завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 1; головний консультант - 5; старший консультант - 1,      
Отже, внаслідок визначення Постановою Верховної Ради України від 29.08.2019 №19-IX нового переліку комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання   скоротилась штатна чисельність працівників секретаріатів комітетів   Верховної Ради України з 364 штатних одиниць у Верховній Раді України восьмого скликання до 350 штатних одиниць у Верховній Раді України дев`ятого скликання.
Проте, штатна чисельність створеного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики становила 22 штатні одиниці, при цьому скоротилися посади старших консультантів на 4 посади.
Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не доведено та документально не спростовано, що у секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходив публічну службу позивач, зменшився штат працівників та відповідний комітет пройшов реорганізацію в розумінні Закону України "Про державну службу"   та КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем, в супереч вимогам законодавства, не дотримано порядку про попередження позивача про звільнення, шляхом надання останньому рівноцінної посади, яку він обіймав до звільнення та не враховано його досвід.
Також, колегія суддів, зазначає, що відповідно до вимог частини 3   статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" від 04.04.95 N 116/95-ВР, якою чітко визначено, що заступника (заступників) керівника секретаріату комітету, який призначався на посаду розпорядженням Голови Верховної Ради України підлягає звільненню також за розпорядженням Голови Верховною Радою України та за погодженням з Керівником Апарату Верховної Ради України.
Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем, що Розпорядженням Голови Верховної Ради України    призначено ОСОБА_1 на посаду заступника завідувача секретаріату, а отже в даному випадку саме   Голова Верховної Ради України приймає рішення у вигляді Розпорядження про звільнення позивача з займаної посади.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи   відсутнє Розпорядження Голови Верховної Ради України про звільнення позивача з займаної посади, а отже в даному випадку Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України   "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату" від 19 грудня 2019 року № 3558-к прийняте з порушенням вимог законодавства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що   Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України   "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики " підлягає скасуванню.
Так, Законом України "Про державну службу" не визначено процедури поновлення незаконно звільненого працівника, застосуванню підлягають норми КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що суд може поновити особу в разі звільнення без законної підстави на попередній роботі.
Крім того, частиною п`ятою статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" встановлено, що пропозиція щодо кандидатури заступника (заступників) керівника секретаріату комітету вносяться керівником секретаріату комітету на розгляд комітету з дотриманням Закону України "Про державну службу".
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно  ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 1    статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року    №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100       (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про середню заробітну плату, заробітна плата за останні два повних місяці роботи (жовтень-листопад) складає 75762,54 грн. 
Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 1 761, 91 грн. (75762,54 (41    578, 22 грн. + 34    184, 32 грн.) : 43 (22 робочих дні + 21 робочий день)).
Період вимушеного прогулу позивача становить 290 робочий день, а саме у:
- грудні 2019 року - 7 робочих днів;
- у 2020 році -    250 робочих днів;
- січні 2021 року - 19 робочих днів;
- у лютому 2021 року - 14 робочих днів.
Середній заробіток за 290 робочий день вимушеного прогулу становить 510    953, 90 грн. (1    761, 91 грн. х 290 робочий день = 510    953, 90 грн.).
Відтак, з урахуванням викладеного стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 510953,90 грн. (290 днів х 1 761,91 грн = 510953,90 грн.)
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача складає 37    881, 27 грн.
Згідно з частиною першою    статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України    негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3). 
З огляду на викладене, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 37    881, 27 грн. за виключенням податків та обов`язкових внесків.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.
Згідно ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 
Судді                                                                                          Л.В. Бєлова
          А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено « 10» червня 2021 року.