ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3703/20                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 червня 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити  дії, –

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якому просив:
-          визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо зупинення листом оформлення позивачу призначення пенсії за вислугу років;
-          визнати неправомірними дії Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови позивачу у оформленні та призначенні пенсії за вислугу років;
-          зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки продовжити оформлення пенсії на підставі заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років, із додатками та здійснити всі дії, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 30 січня 2007 року № 3-1;
-          зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16 липня 2005 року) починаючи з 20 квітня 2017 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
-          визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні (оформленні) ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;
-          зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію ОСОБА_1 відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16 липня 2005 року) починаючи з 20 квітня 2017 року;
-            у іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, в частині задоволених судом першої інстанції позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що ключовим для застосування попередньої редакції норм ст. 12 Закону № 2262-ХІІ та п. 11 ст. 1 Закону №1763-IV є факт набуття позивачем на час дії цієї редакції права на пенсію за вислугу років. Однак станом на день звільнення зі служби ОСОБА_1 не набув права на пенсію за вислугу років, оскільки не досяг 45-річного віку.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду оскаржується відповідачем і тільки в частині задоволених судом позовних вимог, колегією суддів здійснюється апеляційний перегляд законності та обґрунтованості рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 наказом Командувача сухопутних військ Збройних сил України від 16 серпня 2005 року № 306 (по особовому складу) звільнений з військової служби у запас за п. 63 пп. «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23 серпня 2005 року № 169 (по стройовій частині) виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Козелецького РВК Чернігівської області.
На час звільнення з військової служби позивач мав 16 років та 1 місяць вислуги років, що підтверджується копією грошового атестату та копією послужного списку військовослужбовця.
Зі слів позивача, у 2017 році, після настання 45 річного віку, він звернувся до відповідача за призначенням йому пенсії за віком, проте поданий пакет документів залишився у відповідача без руху.
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:
-          визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;
-          зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію ОСОБА_1 , відповідно до пункту «в» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції закону на дату звільнення із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16 липня 2005 року) починаючи з 20 квітня 2017 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 2540/2892/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 2540/2892/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від  09 жовтня 2018  року – скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково, визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1  у призначенні пенсії за вислугу років.
Позивач 14 листопада 2018 року звернувся до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ в редакції, що діяла на момент звільнення останнього з військової служби по досягненню ним 45 років.
Чернігівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки 26 лютого 2019 року на адресу Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області надіслано пенсійний матеріал на ОСОБА_1 для прийняття рішення щодо призначення пенсії за вислугу років.
Згідно подання про призначення пенсії ОСОБА_1 вислуга років останнього станом на 23 серпня 2005 року (дата звільнення – виключення зі списків військової частини) становить 16 років 00 місяців 22 дні.
Однак, листом від 04 березня 2019 року № 2119/оз Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повернуло на адресу Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки пенсійний матеріал про призначення пенсії за вислугу років без виконання.
У вказаному листі зазначено, що позивач звільнений з військової служби 23 серпня 2005 року і на момент звільнення досяг 33-річного віку. Також відповідач зазначив, що вислуга років позивача не підрахована та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 2540/2892/18 не зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років.
У подальшому, 17 жовтня 2019 року позивач звернувся до голови правління Пенсійного фонду України щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16 липня 2005 року) на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 2540/2892/18.
Листом від 03 грудня 2019 року № 416-28195/С-03/В-2800/19 Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив позивача, що судові рішення виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених зобов`язань. При цьому, вказано, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 2540/2892/18 зобов`язань щодо призначення ОСОБА_1 пенсії на Головне управління рішенням суду не покладено.
Вважаючи вказані дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.    
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено п. 11 ст. 1 1 Закону України  «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» від 15 червня 2004 року № 1763-ІV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма має зберігати юридичну силу як для позивача, так і для відповідача. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» від 15 червня 2004 року № 1763-IV  (далі – Закон № 1763-IV) встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.
Згідно з п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV (у редакції на час звільнення позивача зі служби) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01 січня 2004 року.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначено ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII.
Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.
У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час звільнення позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи  офіцерського   складу,   прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової  служби  та  військової  служби за контрактом,  особи,  які  мають  право  на  пенсію за цим Законом, звільнені  зі  служби  незалежно  від підстав та часу звільнення і досягли  45-річного  віку,  крім  осіб, позбавлених військових або спеціальних  звань,  а  також  звільнених  із  служби  у зв`язку з засудженням  за  умисний  злочин,  вчинений  з використанням свого посадового  становища,  або  вчиненням корупційного діяння, а ті з них,  що  є  інвалідами  війни,  -  незалежно  від  віку,  і мають загальний  трудовий  стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба  в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04 квітня 2006 року № 3591-IV, який  набрав чинності з 29 квітня 2006 року (далі – Закон № 3591-IV) внесено зміни до Закону № 2262-XII. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в», відповідно до якого пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону № 1763-IV.
Пунктом 11 ст. 1 Закону № 1763-IV (у редакції, чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Також у Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Виходячи із положень п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.
З огляду на те, що у 2017 році позивач досяг 45 річного віку та мав вислугу років 16 років, останній набув права на призначення пенсії.
Аналогічна правова позиції висловлена Верховним Судом у постановах від 16 липня 2019 року у справі № 686/651/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 331/1442/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 636/2645/17, від 21 травня 2020 року у справі № 460/286/19.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 у тій частині, яка була задоволена судом, є обґрунтованими.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242 – 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                               Є.О. Сорочко

                                                                                                     І.В. Федотов