Постанова 
Іменем України 

07 квітня 2021 року
м. Київ

справа № 2-367/2010
провадження № 61-11926св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Кривоозерська державна районна адміністрація Миколаївської області,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кривоозерської державної районної адміністрації Миколаївської області, який в ході розгляду справи уточнив, та остаточно просив:
-          визнати за ним право на спадкування селянського (фермерського) господарства «ОСОБА_2» (далі - СФГ «ОСОБА_2») в порядку спадкування за законом після смерті батька                   ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-          передати йому право постійного користування земельною ділянкою, площею 35,5 га, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району.
Позов мотивований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на грошові внески та СФГ « ОСОБА_2 ».
07 жовтня 2009 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески, однак у видачі свідоцтва на фермерське господарство державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори йому було відмовлено.
Як спадкоємець за законом, бажаючи продовжити діяльність господарства, у встановленому законом порядку звернувся до Кривоозерської державної районної адміністрації Миколаївської області із заявою про надання земельної ділянки розміром 35,0 га для ведення фермерського господарства, на яку отримав відмову. 
Посилаючись на статтю 1218 ЦК України та статтю 23 Закону України «Про фермерське господарство»,  ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від              18 листопада 2010 року позов задоволено.  Визнано за ОСОБА_1 право на успадкування СФГ «ОСОБА_2» в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передано ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою, площею 35,0 га, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що була надана ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства, відповідно до державного акта на право постійного користування землею МК618, виданого Кривоозерською районною радою Миколаївської області 22 березня 1995 року.
 
Рішення суду мотивоване тим, що земельна ділянка, площею 35,0 га, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, яка була надана ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства без встановлення строку, може бути об`єктом спадкування та входить до єдиного майнового комплексу СФГ «ОСОБА_2». 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області задоволено, рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2010 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, виходив з того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало.
 
Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів
 
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і направити справу до суду апеляційної інстанції.  
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року в справі № 181/698/14-ц, 23 листопада 2016 року в справі № 657/731/14-ц, Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 376/2038/14-ц,                         18 березня 2019 року в справі № 472/598/16-ц, 20 березня 2019 року в справі № 587/260/17, Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 677/1865/16-ц, 23 червня 2020 року в справі № 922/989/18, (пункт                               1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача (пункт 4 частини другої статті 389, стаття 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у правовідносинах постійного користування земельною ділянкою, наданою засновку фермерського господарства, відбувається фактично заміна користувача, а тому обов`язки землекористувача переходять до фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Для фактичної зміни орендаря та переходу обов`язків користувача земельної ділянки до фермерського господарства має значення факт державної реєстрації останнього, а не внесення земельних ділянок до статутного капіталу. У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Крім того, вказує, що розгляд справи проведений апеляційним судом без його участі, чим порушено право на доступ до правосуддя та справедливий суд. 
 
Зі змісту оскаржуваної постанови Миколаївського апеляційного суду від                  24 червня 2020 року вбачається, що рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2010 року оскаржувалось в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим предметом касаційного перегляду також є лише судове рішення в цій частині, а в частинівизнання права на спадкування СФГ «ОСОБА_2» рішення судом касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не перевіряється.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів.
 
У жовтні 2020 року Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід до селянського (фермерського) господарства не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства, а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства. Позивач був належним чином повідомлений про дату і час судового засідання, на яке тричі не з`явився, що спростовує доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У жовтні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Кривоозерської державної районної адміністрації про успадкування фермерського господарства та права користування земельною ділянкою призначено до розгляду. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Кривоозерської районної ради Миколаївської області від 17 березня                     1995 року № 4 ОСОБА_2 надана у постійне користування земельна ділянка, площею 35,0 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області. 
04 квітня 2003 року зареєстровано СФГ «ОСОБА_2», засновником та головою був ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є його син - ОСОБА_1 , який 07 жовтня 2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом за р/№ 1981 на грошові внески.
26 вересня 2009 року завідуюча Кривоозерською державною нотаріальною конторою Шинкарук Н. І. надала ОСОБА_1 роз`яснення щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка надана в постійне користування спадкодавцю для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі, яка переглядається,  ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, вважав, що після смерті його батька ОСОБА_1 , який отримав спірну земельну ділянку у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства та заснував таке господарство, він має право на успадкування зазначеного права. 
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало. 
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з вказаним висновком апеляційного суду, оскільки право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 922/989/19 (провадження № 12-205гс19) зроблено висновок, «що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) вказано, що «право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.».
 
Оскільки після проведення державної реєстрації СФГ «ОСОБА_2» як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою ОСОБА_2 для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у  ОСОБА_1 , який є спадкоємцем засновника, права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє відповідно до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, який був чинним на час створення СФГ «ОСОБА_2». 
 
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання за ним як за спадкоємцем засновника СФГ «ОСОБА_2» права постійного користування спірною земельною ділянкою.
 
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду стосовно відмови в частині задоволення позовних вимог                    ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, проте виходить з інших мотивів, викладених у цій постанові. 
 
Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року в справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року № 657/731/14-ц не заслуговують на увагу, оскільки 23 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду в справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19) відступила від висновків, викладених у вказаних постановах. 
 
Також Велика Палата Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі                  № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) відступила від висновку, викладеному в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 376/2038/14-ц, 18 березня 2019 року в справі № 472/598/16-ц,                     20 березня 2019 року в справі № 587/260/17, що спростовує доводи касаційної скарги. 
 
Правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 922/989/18, зводяться до того, що саме фермерське господарство зберігає за собою право користування земельною ділянкою у разі смерті засновника, а не його спадкоємець. 
 
Доводи касаційної скарги з посиланням на розгляд апеляційним судом справи за відсутності ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останній був належним чином повідомлений про дату і час судових засідань. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення суду з одних лише формальних підстав.
Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Суд апеляційної інстанції, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміни мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду стосовно відмови в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, площею 35,5 га, розташованою на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району, змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                       М. Є. Червинська
 
Судді :                                                                                                 В. С. Жданова
 
                                                                                                             А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                             Є. В. Коротенко
 
                                                                                                             В. М. Коротун