ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 червня 2021 року

м. Харків

справа № 643/13286/19

провадження № 22-ц/818/1731/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідачі – ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота Середина»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Чайка І.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 23 грудня 2020 року), - 
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; апелянт зазначає, що у мережі інтернет розповсюджена недостовірна інформація, яка стосується конкретних подій та особи позивача. Вказана інформація була подана як установлений факт того, що ОСОБА_1 є головою якогось тіньового штабу Харківської області, та за період його роботи на державній службі організував контрабандні потоки з Росії під «кришуванням» сина екс-генпрокурора ОСОБА_4 – ОСОБА_5 . Зазначено, що завдяки впливовому знайомству з останнім, позивач обіймав високі посади та отримав звання генерала, а також посаду начальника внутрішньої безпеки Державної прикордонної служби України. ОСОБА_1 вважає, що така недостовірна інформація не є суб`єктивними оціночними судженнями, а тому посягає на його честь, гідність та ділову репутацію. Дії відповідачів не відповідають журналістській етиці та стали засобом впливу на формування негативної думки громади відносно особистості позивача. При цьому право на свободу вираження поглядів не є абсолютним і може підлягати обмеженням, і навіть, санкціям, які мають бути встановлені національним законом з метою захисту репутації та прав інших осіб.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» надало відзив на апеляційну скаргу, просило відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року – залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поширення зазначеної інформації відповідачами є здійсненням свободи вираження їх поглядів. Посадові особи, які обіймають або обіймали публічні посади підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.  ОСОБА_1 обіймав посаду у Державній прикордонній службі України, тому є особою, яка підлягає ретельному громадському контролю. Межа допустимої критики щодо особи, що проходить або проходила публічну службу є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Позивачем не доведено, що поширення вказаної інформації порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі до квітня 2015 року, з якої був звільнений за власним бажанням (а.с.25-27 т.1). Зокрема, після закінчення Харківського вищого військового училища Національної гвардії України працював на різних посадах у Прикордонних військах України. З липня 2001 року був Заступником начальника, а з серпня 2002 року - Начальником відділення прикордонного контролю «Гоптівка» 4 прикордонного загону Східного напряму Прикордонних військ України. У період з червня по липень 2006 року знаходився у розпорядженні начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а з липня 2006 року по вересень 2011 року обіймав посаду Начальника відділу Державної прикордонної служби України «Дергачі» типу Б 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. У період з вересня 2011 року по квітень 2013 року працював начальником Окремого відділу внутрішньої безпеки по Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України, а з квітня 2013 року по серпень 2014 року призначений Начальником управління внутрішньої безпеки Департаменту персоналу Адміністрації Державної прикордонної служби України. На протязі серпня 2014 року по квітень 2015 року обіймав посаду Начальника управління внутрішньої та власної безпеки Адміністрації Державної прикордонної служби України, з якої був звільнений за власним бажанням (а.с.22-25 т.1). Має звання «генерал-майора». Нагороджений державними нагородами.
Матеріали справи не містять доказів притягнення позивача до будь-якого виду юридичної відповідальності за час його трудової та службової діяльності.
ІНФОРМАЦІЯ_1  в мережі інтернет на сайті https://from-ua.com/obzor-pressi/495039-novie-lica-kontrabanda-prezidenta-zelenskogo.html, з`явилася стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій вказано наступну інформацію (далі – мовою оригіналу): «Осведомленные источники утверждают, что в команде Зеленского нашлось место для еще одного « ОСОБА_6 .
До недавнего времени ОСОБА_7 . Служил на пропускном пункте «Гоптовка». И, говорят, что контрабанда из России при нем шла потоком. В основном спирт, продукты, одежда. И, ясное дело, без «крыши» там не обошлось. Слюсарев сдружился с сыном прокурора Пшонки Артемом, это ему помогло расширить «дело». Окружающие так и говорили – «основная профессия – друг ОСОБА_8 ». Зато быстро рос по службе – вскоре стал руководить внутренней безопасностью Восточного регионального отделения, куда входили подразделения четырех областей – Харьковской, Сумской, Донецкой и Луганской. А затем поставил абсолютный рекорд – за два месяца получил звание генерала и должность начальника внутренней безопасности ГПСУ. Не последнюю роль в этом сыграла его общественная нагрузка – помощник народного депутата ОСОБА_8 .
Так бы ОСОБА_9 и благоденствовал под сенью прокурорской семьи, но после Революции Достоинства семейство Пшонок оказалось не у дел. Поэтому наш генерал-пограничник, немного помыкавшись, ушел в бизнес».
З роздруківки статті на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 убачається, що в ній міститься також аналогічна інформація, щодо позивача, а саме : «Еще одной интересной личностью среди причастных к теневому штабу является один из его глав в Харьковской области ОСОБА_9 .
До недавнего времени ОСОБА_7 пограничника – служил на пропускном пункте "Гоптовка". Главным достижением Слюсарева в таможенной сфере, как сообщают СМИ, стала организация контрабандных потоков из России, а "крышевал" все это дело сын скандального экс-генпрокурора Виктора Пшонки – Артем.
Благодаря такому влиятельному знакомству, ОСОБА_10 довольно быстро рос по службе, став руководителем внутренней безопасностью Восточного регионального отделения, куда входили подразделения четырех областей – Харьковской, Сумской, Донецкой и Луганской. А затем поставил абсолютный рекорд – за два месяца получил звание генерала и должность начальника внутренней безопасности ГПСУ.
Естественно, что состояние таможенник нажил себе приличное, и когда его стали обвинять уже в сотрудничестве с российским агрессором, после Революции Достоинства просто ушел в бизнес.».
Як вбачається з інформації по домену, сайт obozrevatel.com, належить ТОВ «Золота середина» з 22.03.2002 року.
З експертного висновку від 11.02.2020 року за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки за адресою у мержі інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3 яка належить відповідачу ТОВ «Золота середина» вбачається , що сторінка , в тому числі містить текст наступного змісту: “До недавнего времени ОСОБА_7 делал карьеру пограничника — служил на пропускном пункте “Гоптовка”. Главным достижением Слюсарева в таможенной сфере, как сообщают СМИ, стала организация контрабандных потоков из России, а “крышевал” всё это дело сын скандального экс-генпрокурора Виктора Пшонки — Артём.”, в якому міститься гіперпосилання : “контрабандных потоков из России”.
Після натискання на це гіперпосилання здійснюється перехід на веб-сторінку за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 фіксацію та дослідження якої також було проведено 04.02.2020 року. При цьому, остання мітить текст наступного змісту : “Джерело: chronicles.pro”, в якому міститься гіперпосилання : “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ”. Після натискання на це гіперпосилання здійснюється перехід на веб-сторінку за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 .
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що стаття під назвою “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”, яка опублікована ОСОБА_2 , містить неправдиву інформацію негативного характеру стосовно нього. Вказана стаття привернула увагу більше 1,8 тисяч відвідувачів Інтернет ресурсу. В подальшому інформація з інтернет порталу «from-ua.com» стала підставою опублікування статті на інформаційному порталі “ www.obozrevatel.com”, власником якого є ТОВ «Золота Середина», під назвою “ "Король" контрабанды и партнер Януковича: кто вошел в "теневой штаб" Зеленского”. Інформаційний портал “www.obozrevatel.com”,  який належить ТОВ «Золота Середина» є дуже популярним та відповідно до Google Analytics, щоденно сайт Obozrevatel відвідують приблизно 1 млн  користувачів, за місяць – більше 12 млн. Таким чином, вказана недостовірна інформація була поширена серед великої кількості інтернет-відвідувачів сайту ОСОБА_2 та відповідача ТОВ «Золота Середина», і стала предметом широкого обговорення серед громадян, а тому мала вплив на формування суспільної думки щодо особистості позивача.  ОСОБА_1 вважає, що зазначені висловлювання не можуть розцінюватись як оціночні судження автора, оскільки можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. Так, позивач ніколи не входив до жодного тіньового штабу ні в Харківській області, ні в будь-якій іншій області. Оскільки поширена відповідачами інформація не відповідала дійсності та не зробила внеску до актуального обговорення, її зміст виходив поза звичайне бажання задовольнити громадську цікавість, однак впливає на репутацію позивача, його честь і гідність, як людини та громадянина України. У зв`язку з цим,  ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу честі, гідності та ділової репутації позивача інформацію, поширену відповідачами в мережі Інтернет, зокрема у статті під назвою “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”,опубліковану на інформаційному порталі chronicles.pro та ІНФОРМАЦІЯ_1 на інформаційному порталі from-ua.com, автором якої є ОСОБА_2 , а також у статті " ОСОБА_11 " контрабанды и партнер Януковича: кто вошел в "теневой штаб" ІНФОРМАЦІЯ_2 ”, що була опублікована 05 червня 2019 року на інформаційному порталі www.obozrevatel.com на підставі статті ОСОБА_2 , яка серед іншого містить наступні твердження:
«Еще одной интересной личностью среди причастных к теневому штабу является один из его глав в Харьковской области ОСОБА_9 .
До недавнего времени ОСОБА_7 пограничника – служил на пропускном пункте "Гоптовка". Главным достижением Слюсарева в таможенной сфере, как сообщают СМИ, стала организация контрабандных потоков из России, а "крышевал" все это дело сын скандального экс-генпрокурора Виктора Пшонки – Артем.
Благодаря такому влиятельному знакомству, ОСОБА_10 довольно быстро рос по службе, став руководителем внутренней безопасностью Восточного регионального отделения, куда входили подразделения четырех областей – Харьковской, Сумской, Донецкой и Луганской. А затем поставил абсолютный рекорд – за два месяца получил звание генерала и должность начальника внутренней безопасности ГПСУ.
Естественно, что состояние таможенник нажил себе приличное, и когда его стали обвинять уже в сотрудничестве с российским агрессором, после Революции Достоинства просто ушел в бизнес.».
Позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 на протязі 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили за власні кошти здійснити спростування недостовірної інформації шляхом розміщення на інформаційному порталі chronicles.pro та інформаційному порталі from-ua.com повідомлення наступного змісту:
“ ІНФОРМАЦІЯ_1 на інформаційному порталі ІНФОРМАЦІЯ_7 та інформаційному порталі chronicles.pro була опублікована стаття під назвою “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”. У вказаній статті була поширена неправдива інформація стосовно ОСОБА_1 . Автором статті є ОСОБА_2 . Вказана стаття серед іншого містить твердження про причетність ОСОБА_1 до тіньового штабу Президентської партії по Харківській області, про організацію контрабандних потоків на митниці з Російською Федерацією, про керування такими злочинними діями за його участі сином скандального екс генерального прокурора ОСОБА_4 , про просування по службі завдяки і призначення його керівником внутрішньої безпеки Східного регіонального відділу куди входили підрозділи чотирьох областей: Харківскьої, Сумської, Донецької та Луганської завдякы впливовим знайомствам. А в подальшому отримання завдяки цьому, генеральського звання та посади начальника внутрішньої безпеки Державної прикордонної служби України. Твердження про звинувачення у співробітництві з російським агресором та подальшим звільненням у зв`язку з цим під час Революції гідності.
Вказана інформація не відповідає дійсності. Редакція інтернет видання не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували викладені твердження відносно ОСОБА_1 . ”.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Золота Середина” на протязі 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили за власні кошти здійснити спростування недостовірної інформації шляхом розміщення на інформаційному порталі “www.obozrevatel.com” повідомлення, наступного змісту:
“05 червня 2019 року на інформаційному порталі “www.obozrevatel.com” була опублікована стаття під назвою “"Король" контрабанды и партнер Януковича: кто вошел в "теневой штаб" Зеленского”. У вказаній статті була поширена неправдива інформація стосовно ОСОБА_1 . Автором статті є ОСОБА_2 . Вказана стаття серед іншого містить твердження про причетність ОСОБА_1 до тіньового штабу Президентської партії по Харківській області, про організацію контрабандних потоків на митниці з Російською Федерацією, про керування такими злочинними діями за його участі сином скандального екс генерального прокурора ОСОБА_4 , про просування по службі і призначення його керівником внутрішньої безпеки Східного регіонального відділу куди входили підрозділи чотирьох областей: Харківскьої, Сумської, Донецької та Луганської завдяки таким впливовим знайомствам. А в подальшому отримання завдяки цьому, генеральського звання та посади начальника внутрішньої безпеки Державної прикордонної служби України. Твердження про звинувачення у співробітництві з російським агресором та подальшим звільненням у зв`язку з цим під час Революції гідності. 
Вказана інформація не відповідає дійсності. Редакція інтернет видання не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували викладені твердження відносно ОСОБА_1 . ”.
Крім того, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму завданої моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.; судові витрати також стягнути з відповідачів.
За правилами ч. 4 ст. 32, ст. 68 Конституції України, кожному громадянину України гарантований судовий захист на спростування недостовірної інформації про себе і членів своєї сім`ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Питання щодо захисту честі, гідності та ділової репутації фізичної особи регулюється також постановою Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме в п. п. 1, 4, абз. 5, 6 п. 15 якої визначено: право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію; чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин; при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи є оціночним судженням. Для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що інформація порушує його немайнові права; при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовується особою, яка її поширила.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).
Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями "оціночне судження" та "фактів". Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі "Нова Газета і Бородянський проти Росії" вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі "Фельдек проти Словаччини" суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. 
Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
При цьому слід враховувати також положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). 
Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
При цьому, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.
Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів, державних службовців про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча, державного службовця чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1  перебував на військовій службі. Останнім часом обіймав посаду Начальника управління внутрішньої та власної безпеки Адміністрації Державної прикордонної служби України, з якої був звільнений за власним бажанням у квітні 2015 року (а.с.22-25 т.1).
29 травня 2019 року в мережі інтернет на сайті https://from-ua.com/obzor-pressi/495039-novie-lica-kontrabanda-prezidenta-zelenskogo.html, з`явилася стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій вказано наступну інформацію : «Осведомленные источники утверждают, что в команде Зеленского нашлось место для еще одного « ОСОБА_6 .
До недавнего времени ОСОБА_7 . Служил на пропускном пункте «Гоптовка». И, говорят, что контрабанда из России при нем шла потоком. В основном спирт, продукты, одежда. И, ясное дело, без «крыши» там не обошлось. Слюсарев сдружился с сыном прокурора Пшонки Артемом, это ему помогло расширить «дело». Окружающие так и говорили – «основная профессия – друг ОСОБА_8 ». Зато быстро рос по службе – вскоре стал руководить внутренней безопасностью Восточного регионального отделения, куда входили подразделения четырех областей – Харьковской, Сумской, Донецкой и Луганской. А затем поставил абсолютный рекорд – за два месяца получил звание генерала и должность начальника внутренней безопасности ГПСУ. Не последнюю роль в этом сыграла его общественная нагрузка – помощник народного депутата ОСОБА_8 .
Так бы ОСОБА_9 и благоденствовал под сенью прокурорской семьи, но после Революции Достоинства семейство ОСОБА_14 оказалось не у дел. Поэтому наш генерал-пограничник, немного помыкавшись, ушел в бизнес».
З роздруківки статті на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 убачається, що в ній міститься також аналогічна інформація, щодо позивача, а саме : «Еще одной интересной личностью среди причастных к теневому штабу является один из его глав в Харьковской области ОСОБА_9 .
До недавнего времени ОСОБА_7 пограничника – служил на пропускном пункте "Гоптовка". Главным достижением Слюсарева в таможенной сфере, как сообщают СМИ, стала организация контрабандных потоков из России, а "крышевал" все это дело сын скандального экс-генпрокурора Виктора Пшонки – Артем.
Благодаря такому влиятельному знакомству, ОСОБА_10 довольно быстро рос по службе, став руководителем внутренней безопасностью Восточного регионального отделения, куда входили подразделения четырех областей – Харьковской, Сумской, Донецкой и Луганской. А затем поставил абсолютный рекорд – за два месяца получил звание генерала и должность начальника внутренней безопасности ГПСУ.
Естественно, что состояние таможенник нажил себе приличное, и когда его стали обвинять уже в сотрудничестве с российским агрессором, после Революции Достоинства просто ушел в бизнес.».
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про те, що поширена інформація вищевказаного змісту стосовно позивача є власними оціночними судженнями автора, критикою, вираженням його суб`єктивної думки й поглядів, які не можуть бути перевірені на предмет достовірності, а тому не підлягають спростуванню.
Твердження позивача про те, що поширені висловлювання створюють у громадськості негативну думку щодо нього, підривають його авторитет, є безпідставними, оскільки спірна інформація не може тлумачитися як така, що містить фактичні дані, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Підстави вважати, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість позивачем не доведена, а відтак і підстави для задоволення позову відсутні.
Публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо його особи свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 04.06.2021 року.