ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/2218/20 пров. № А/857/831/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Григорук О.Б., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:
03 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті грошових компенсацій за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні, в сумі 329058,24 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на день звільнення (18 грудня 2017 року) відповідачем не проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема, не виплачено грошові компенсації за не отримане речове майно, невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових та одноразову грошову допомогу при звільненні. Вказує, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 10 серпня 2020 року, тобто через 966 днів після звільнення, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі №300/873/20, грошова компенсація за неотримане речове майно була повністю виплачена 26 грудня 2019 року, тобто через 738 днів після звільнення позивача та одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 19 грудня 2017 року, тобто через 1 день після звільнення. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 19 грудня 2017 року по 10 серпня 2020 року. Стягнено з Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з 19 грудня 2017 року по 10 серпня 2020 року в сумі 65743,52 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок з вказаних позивачем виплат, то відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 19 грудня 2017 року по 10 серпня 2020 року. Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи розмір простроченої заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення до суду, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, слід зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України до 20% середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що фінансування підрозділів, закладів та установ СБУ, як і Управління СБУ в Івано-Франківській області по факту здійснюється щомісячно і тому фактично вільних коштів на рахунках Управління не має. Розрахунок сум грошового забезпечення, належних до виплату при звільненні, було проведено вчасно на дату виключення позивача зі списків особового складу, а саме 19 грудня 2017 року згідно наказу. Також, зазначає, що позивач звернувся з позовом через 2 роки 9 місяців після виникнення спірних правовідносин, отже ним пропущено строк звернення до суду, що є підставою для залишення позову без розгляду.
Також, не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити частково оскаржуване рішення задовольнивши позовні вимоги повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував принцип справедливості та співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат та заявленої до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, безпідставно значно зменшивши вказану суму.
Позивачем також подано відзив на апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, в якому зазначено, що згідно висновків Верховного Суду у постановах від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, від 18 грудня 2018 року у справі № 820/4619/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Орієнтовно за місяць перед звільненням з військової служби позивач подав рапорт на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні прямо передбачена законом, тому бездіяльність відповідача щодо невиплати вказаних компенсації є протиправною.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в період з 04 липня 2008 року по 18 грудня 2017 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу в Управлінні Служби безпеки України в Івано-Франківській області, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 (а.с.20-22).
На підставі наказу начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області від 15 грудня 2017 року за №205-ос позивач звільнений з військової служби у запас (за станом здоров`я) з 18 грудня 2017 року.
Відповідно до довідки, виданої 06 серпня 2020 року Управлінням Служби безпеки України в Івано-Франківській області за №106 позивачу здійснені виплати: грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 2590,35 грн відповідно до видаткового касового ордера №274 від 13 листопада 2018 року; доплати за неотримане речове майно в сумі 13003,88 грн, відповідно до видаткового касового ордера №289 від 26 грудня 2019 року; одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 46246,58 грн, відповідно до видаткового касового ордера №388 від 19 грудня 2017 року(а.с.24).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі №300/873/20, яке набрало законної сили 21 серпня 2020 року, позов задоволено, зобов`язано Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18 грудня 2017 року.
Відповідно до виписки з рахунку, 10 серпня 2020 року позивачу виплачено 14387,83 грн грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (а.с.23).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог. При цьому, застосовано принцип співмірності та зменшено розмір суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Однією із встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.116 - 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗПП України).
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а.
          Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу.
          Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 зазначила, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, ст. 237-цього  Кодексу  роз`яснив, що згідно зі  ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  ст. 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
          Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його  постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  ст. 117 КЗпП  України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
          З вказаного вище слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
          Таким чином, в контексті приписів ст. 116, ст. 117 КЗпП України, останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
          З матеріалів справи слідує, що 18 грудня 2017 року позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення, однак позивачу не було проведено нарахування та виплати грошових компенсацій за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги.
Матеріалами справи підтверджується і не заперечується відповідачем, що одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 19 грудня 2017 року, а грошова компенсація за неотримане речове майно була повністю виплачена 26 грудня 2019 року.
Також, з матеріалів справи слідує, що 10 серпня 2020 року на банківський рахунок позивача поступили кошти в сумі 14387,83 грн з призначенням платежу «Грошове забезпечення», що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача та свідчить про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки  як учаснику бойових дій.
Отже, враховуючи наведене вище, фактично, остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби було здійснено відповідачем лише 10 серпня 2020 року.
          Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України.
          При цьому, право на отримання однієї з невиплачених вчасно сум встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року по справі №300/873/20, яке набрало законної сили 21 серпня 2020 року.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
          Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача – 18 грудня 2017 року по день фактичної виплати – 10 серпня 2020 року.
          Відтак, оскільки судом першої інстанції встановлено, що відповідач не провів з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Проте, колегія суддів вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в частині лише грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період такої затримки – з 18 грудня 2017 року по 10 серпня 2020 року.
Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні в частині одноразової грошової допомоги при звільненні, яка була виплачена 19 грудня 2017 року, та грошової компенсації за неотримане речове майно, яка була повністю виплачена 26 грудня 2019 року, та включення цих сум для визначення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то колегія суддів суми цих виплат для визначення відсотка заборгованості не включає, оскільки позивач звернувся в суд з позовом 10 серпня 2020 року з пропуском місячного строку звернення до суду, який встановлений у такій категорії справ, відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 лютого 2021 року срав №240/532/20 в частині місячного строку звернення до суду. 
При цьому, щодо покликання відповідача на пропуск строків звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки остаточний розрахунок по даній виплаті проведено 10 серпня 2020 року, а з позовом позивач звернувся 03 вересня 2020 року, тобто у місячний строк, що узгоджується з правовою позицією викладеною у наведеній вище постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року щодо строків звернення.
          Так, позивач вважає, що сума вказаного середнього заробітку складає 329058,24 грн, при цьому затримка розрахунку тривала з 18 грудня 2017 року до 10 серпня 2020 року, загальна кількість днів - 966.
          Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
          Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 зазначеного Порядку).
          Відповідно до довідки – розрахунку про середньоденний заробіток ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення останнього, за два місяці перед звільненням, становив у жовтні 2017 року та у листопаді 2017 року 20779,04 грн (10433,52+10345,52). Розмір одноденного заробітку склав 340,64 грн (20779,04/61 день).
          Кількість днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні, а саме – з 18 грудня 2017 року по день фактичного розрахунку 10 серпня 2020 року, становить 966 днів.
          Таким чином, враховуючи наведене усе вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 76228,64 грн, з яких компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій  – 14387,83 грн (18,87%).
Між тим, вищевказану визначену позивачем суму (329058,24 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така кілька разів перевищує суму заборгованості.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи,  колегія суддів, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 62093,29 грн, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,87% від 329058,24 грн).
Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. 
Також відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Таким чином, враховуючи викладені вище обставини справи, колегія суддів вважає доводи позивача щодо пропорційності, розумності і справедливості частково підставними, разом з тим, не погоджується з розрахованою сумою та виходить з проведеного розрахунку згідно з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.          З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 грудня 2017 року по день фактичного розрахунку 10 серпня 2020 року підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 в розмірі 62093,29 грн, решта вимог в цій частині задоволенню не підлягають.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 300/2218/20 – скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20001579, вул. Сахарова,1 5, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з 18 грудня 2017 року по 10 серпня 2020 року в сумі 62093,29 грн (шістдесят дві тисячі дев`яносто три гривні двадцять дев`ять копійок). 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року.