ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/4856/20 пров. № А/857/697/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Гінди О. М., Курильця А. Р.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 380/4856/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання незаконним і скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції – Сподарик Н. І.,
час ухвалення рішення – 19.11.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 24.11.2020 року,
                                                  
                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 271 АГ від 12 травня 2020 року, яким його притягнуто до матеріальної відповідальності  на суму 9772 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 19 листопада 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 271 АГ від 12 травня 2020 року про притягнення до матеріальної відповідальності. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ, який набрав чинності 31 жовтня 2019 року, оскільки в період до набрання ним чинності (виникнення спірних правовідносин) діяло Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР. Зазначає, що протиправна поведінка позивача у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби, причинний зв`язок між ними, а також вина ОСОБА_1 в завданні шкоди була встановлена службовим розслідуванням, проведеним Мостиським прикордонним загоном від 17 квітня 2020 року, наказом начальника Мостиського прикордонного загону від 17 квітня 2020 року №511-аг, які позивачем не оскаржені. Вказує апелянт на те, що фактично службове розслідування проводилось 56 днів, а тому висновки суду першої інстанції щодо порушення термінів його проведення, вважає безпідставними. Крім цього, зазначає, що службове розслідування проведено належним суб`єктом, на підставі якого винесено оскаржуваний наказ. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представники відповідачів Фельпель І. І. та Франецький В. П. в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач та його представник – ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечили доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  проходить службу в якості старшого офіцера відділу тилового забезпечення Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. 
Службове розслідування проводилося на підставі наказу в.о. начальника Мостиського прикордонного загону від 24 січня 2020 року №15-к  «Про призначення службового розслідування» з метою з`ясування причин та обставин виявлених порушень, вказаних у розпорядженні  Західного регіонального управління від 28 грудня 2019 року «Про результати внутрішнього аудиту» та розпорядження Західного регіонального управління від 24 січня 2020 № Т/70-596 «Про призначення службового розслідування», а саме: факту списання надлишкового (наднормового) вугілля марки ГКОМ 13-100, внаслідок застосування завищених норм списання твердого палива на опалюваний період 2018-2019 років, що призвело до збитків на загальну суму 376  213,89 грн.  
Згідно з наказом  від 24 січня 2020 року №15-к  «Про призначення службового розслідування» службове розслідування повинно було б завершитись до 21 лютого 2020 року.
20 лютого 2020 року наказом начальника Мостиського прикордонного загону № 40-н «Про продовження термінів службового розслідування» продовжено термін службового розслідування до  20 березня 2020 року.
11 березня 2020 року начальник Мостиського прикордонного загону за № 57-к  виніс наказ «Про результати проведення службового розслідування».
03 квітня 2020 року наказом Західного регіонального управління Державної прикордонної служби № 207АГ «Про розгляд матеріалів службового розслідування» скасовано наказ  від 11 березня 2020 року № 57-к «Про результати проведення службового розслідування».
10 квітня 2020 року наказом начальника Мостиського прикордонного загону № 482 –аг «Про продовження термінів службового розслідування» продовжено термін службового розслідування до  17 квітня 2020 року.
17 квітня 2020 року начальником Мостиського прикордонного загону підполковником Ю. Остапчуком затверджено висновок службового розслідування, з якого вбачається, що позивач визначається таким, що неналежно виконував контрольні функції за посадою, наслідком чого відбулось наднормове списання кам`яного вугілля у Мостиському прикордонному загоні.
На підставі висновку від 17 квітня 2020 року, який надісланий у Західне регіональне управління Державної прикордонної служби 24 квітня 2020 року, відповідач виніс наказ № 271 АГ від 12 травня 2020 року «Про притягнення до матеріальної відповідальності», яким притягнуто ОСОБА_1 до обмеженої відповідальності на суму 9772 грн. за неякісне здійснення ним постійного контролю за правильним, ощадливим та доцільним витрачанням матеріальних засобів, що призвело до наднормового списання «вугілля кам`яного» в кількості 30,185 тон на суму 97286,26 грн.
Позивач, вважаючи вказаний вище наказ про притягнення до матеріальної відповідальності протиправним, звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ним не встановлено та матеріалами справи не підтверджено протиправної поведінки позивача у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і завданою шкодою, а також вини ОСОБА_1 в завданні шкоди. Крім того, виходив з того, що службове розслідування проведено поза межами встановлених законодавством строків, а тому висновки службового розслідування, на підставі яких прийнято оскаржуваний наказ, є недопустимими з огляду на їх одержання з порушенням вимог чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В силу вимог частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, притягнення військовослужбовців Збройних Сил України до дисциплінарної відповідальності за невиконання (неналежного виконання) своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку регулюються Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - надалі Дисциплінарний статут).
Відповідно до вимог пунктів 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Пункт 4 Дисциплінарного статуту передбачає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Положеннями пункта 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
У той же час, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі також - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 9 Статуту передбачає, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).
Положеннями статей 26, 27 Статуту визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Загальні підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативно правовими актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №243/95).
Відповідно до пункту 2 Положення №243/95 відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
Згідно з пунктом 3 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність (пункт 8 Положення № 243/95).
Пунктом 13 Положення №243/95 визначено, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини державі у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна, а саме, за    шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового  майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 16-18 Положення № 243/95 розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку, виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.
Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.
Суму стягнень за втрачене майно може бути зменшено командиром (начальником) військової частини за письмовим дозволом вищого за підлеглістю командира (начальника), а у випадках, передбачених законодавством України - судом, залежно від обставин, за яких заподіяно шкоду, ступеня вини та матеріального стану винної особи, за винятком випадків заподіяння шкоди злочинними діями, вчиненими в особистих корисливих цілях.
Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.
У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.
Розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.
Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.
Відповідно до пункту 19 Положення № 243/95 розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
Аналогічні положення містяться у Законі України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-1, який набрав чинності 31 жовтня 2019 року з втратою чинності Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що до матеріальної відповідальності за висновками службового розслідування може бути притягнено військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяною шкодою, а також таке службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди, та продовжено не більш як на один місяць.
З матеріалів справи вбачається, що службове розслідування проводилось на підставі наказу Мостиського прикордонного загону про призначення службового розслідування №15-к, який було видано 24 січня 2020 року.
Згідно з п.12 Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Державній прикордонній службі України» службове розслідування має бути проведено не пізніше 1 місяця з дати його призначення з можливістю продовження даного терміну не більше ніж на місяць.
Службове розслідування, призначене наказом №15-к було розпочато 24 січня 2020 року. 
Також матеріалами справи стверджується, що на підставі наказу №40-к від 20 лютого 2020 року, строк його проведення продовжено на 1 місяць. 
Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2020 року за результатами розгляду матеріалів службового розслідування, скасовано наказ начальника Мостиського прикордонного загону від 11 березня 2020 року №57-к «Про результати службового розслідування» та доручено провести службове розслідування у відповідності до вимог закону.
Крім того, матеріалами справи стверджується, що 10 квітня 2020 року м Мостиським прикордонним загоном видано наказ №482 про продовження термінів службового розслідування, яким службове розслідування, призначене наказом №15-к та розпочате 24 січня 2020 року продовжено до 17 квітня 2020 року. Цією ж датою затверджено висновок службового розслідування.
При цьому, як встановлено судом вище, службове розслідування має бути проведено не пізніше 1 місяця з дати його призначення з можливістю продовження даного терміну не більше ніж на місяць.
Таким чином, колегія суддів вважає, що службове розслідування, на підставі висновку якого було винесено оскаржуваний наказ, проведене з порушенням максимального строку для його проведення, а висновки такого службового розслідування є недопустимими з огляду на їх одержання з порушенням процедури його проведення, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного наказу.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, а також встановивши фактичні обставини справи та аналізуючи наведені вище правові норми, протиправної поведінки позивача у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача та завданою шкодою, а також вини ОСОБА_1 в заподіянні шкоди, не підтверджено, оскільки зі змісту наказу № 207 АГ від 03 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 не розробляв та не затверджував норми використання кам`яного вугілля у Мостиському прикордонному загоні (такі функції здійснювались заступником начальника Мостиського прикордонного загону та керівником відділу за напрямком). Оскаржуваний же наказ містить вказівку на неналежне здійснення позивачем контрольних функцій, визначених його посадовими інструкціями, при цьому відповідачем вказується на скерування позивачеві Мостиським прикордонним загоном на виконання телеграми №387 достатніх матеріалів та необхідних даних для належної перевірки ефективності списання твердого вугілля. Разом з тим, як підтверджено поясненнями сторін, наданими у ході судового засідання та доказами, які містяться у матеріалах справи, обсяг наданих йому відомостей обмежувався лише скан-копіями “Норм використання вугілля”, які вже були затверджені та з накладеними резолюціями. Доказів на спростування цих обставин суду не надано.
Як правильно зауважив суд першої інстанції, зі змісту телеграми вбачається, що у такій не деталізовано, які саме документи мали надсилатись позивачу. Разом з тим, як вбачається з його пояснень та не доведено іншого у ході службового розслідування, позивачу лише скеровано скан-копії норм використання вугілля (таблиця зі зведеними відомостями без деталізації механізму їх одержання та з наявністю резолюцій відповідальних посадових осіб). Для перевірки правильності  розрахунку усіх даних, наведених у цій таблиці необхідним є надання усього пакету документації, яка визначає склад, технічні характеристики обігрівальних приладів, визначає теплові характеристики будівель та теплотрас тощо. Усі ці документи перебувають виключно у віданні територіальних органів охорони державного кордону та в Західне регіональне Управління не передавались.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наказу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 271 АГ від 12 травня 2020 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-                                                    
                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 380/4856/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року.