Постанова                                     
Іменем України
 
31 березня 2021 року
м. Київ
справа № 266/4592/19
провадження № 61-16738св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,       Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня                   2020 року у складі судді Федотової В. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А.,                        Баркова В. М., Принцевської В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У  липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши який  просив: визнати недостовірною та негативною поширену Товариством                                з обмеженою відповідальністю Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» (далі - ТОВ ТРО «Маріупольське телебачення») інформацію щодо нього, викладену у статті від ІНФОРМАЦІЯ_1 (мовою оригіналу) « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та розміщену на сайті інтернет-видання « mrpl.city », а саме: «Члены кооператива заявили, что свалка появилась при непосредственном содействии председателя кооператива ОСОБА_2 », «Строительный мусор на протяжении пяти лет свозился на территорию кооператива и городскую территорию с разрешения головы кооператива Х. Он договаривался по поводу ввоза отходов, потом давал распоряжения сторожам пропускать грузовики с мусором. За эти услуги председатель получал 100,00 грн за одну машину. Деньги передавались через сторожей Х. или бухгалтеру, который тоже был в курсе договоренностей»., «...На неоднократные возмущения представителей кооператива по поводу свалки глава ГК сначала не реагировал, а со временем начал угрожать - от обещаний выключить свет до исключения из кооператива недовольных», «… председатель Х. обвиняет членов кооператива в накоплении мусора и требует, чтобы они сами убирали эти накопления», «Отказ молчать привел к различным угрозам со стороны головы кооператива. Некоторым он уже необоснованно выключил свет. Блокирует людям карты пропуска и препятствует проезду на территорию гаражного кооператива. Смеется и говорит: «Я вас раздавлю, вы потеряете все, тут все мое, а вы меня никогда отсюда не снимете…», «В отношении председателя составлено несколько административных протоколов за захламление территории и за отсутствие документа на ввоз отходов»;
зобов`язати відповідача протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену недостовірну інформацію про нього -                ОСОБА_1 шляхом розміщення на сайті інтернет-видання « mrpl.city » вступної та резолютивної частини рішення суду. Текст спростування повинен бути розміщений під назвою «Спростування інформації, викладеної у статті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у тому ж самому розділі і таким самим шрифтом, що спростовувана інформація;  
стягнути з ТОВ ТРО «Маріупольське телебачення» на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 1,00 грн та судові витрати зі сплати судового збору.
 
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав про те, що він працює головою автогаражного кооперативу «Автолюбитель-25» на вул. Флотській, 125а в м. Маріуполі. ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі інтернет на сайті інтенет-видання «mrpl.city» (серія і номер свідоцтва КВ22459-12359Р), яке належить ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», було розміщено статтю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2», у якій відповідач поширив неправдиву інформацію щодо нього як голови кооперативу, оскільки було зазначено, що він має безпосереднє відношення до утворення незаконного полігону. 
 
Позивач уважає зазначену статтю неправомірною, такою, що поширює недостовірну інформацію, оскільки на час виходу статті і дотепер АСК «Автолюбитель-25» не має належно виділеної міською владою земельної ділянки під розташування кооперативу, у зв`язку з чим визначити межі території, яка відноситься до кооперативу, не можливо. Він як голова кооперативу звертався до Маріупольської міської ради з клопотанням про виділення земельної ділянки, однак дозвіл на розроблення проєкту землеустрою не надано. Викладені відповідачем обставини не перевірені та не встановлені, що призвело до викривлення існуючих обставин, подання перекрученої інформації та безпідставного звинувачення його як голови кооперативу та приватної особи у ситуації, що виникла з утворенням незаконного полігону, до якого він жодного відношення не має. 
 
У зв`язку з протиправними діями з боку відповідача позивач втратив нормальний спосіб життя, виправдовувався, нервував, а тому вважає, що йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 1 (одну) гривню.
 
Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області рішенням                              від 19 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідач діяв у межах Закону України «Про інформацію» та не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Кореспондент висвітлив факти наявності сміттєзвалища на території автогаражного кооперативу. Дані факти підтверджені письмовими зверненнями самих членів кооперативу до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, відповідями на звернення, порушеними кримінальними справами. Зазначені члени кооперативу надали інтерв`ю, в якому вказували на місце звалища; також кореспондент передав твердження членів кооперативу про причетність до цього сміттєзвалища голови кооперативу. Своїх висновків та тверджень, що саме ОСОБА_1 є винним в організації сміттєзвалища, кореспондент від імені телерадіоорганізації не робив. Таким чином, засіб масової інформації лише констатував існуючи факти та події. Позивач надав до суду договір на вивезення побутових відходів, але не було надано доказів того, що неналежне виконання умов договору комунальним підприємством призвело до утворення сміттєзвалища. До того ж суд звернув увагу, що договір був підписаний у лютому 2019 року, а сміттєзвалище почало утворюватися набагато раніше. Також суд зауважив, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження висловлювання позивача, що на відеофайлі, який наданий відповідачем, зафіксовані вантажівки з будівельними матеріалами, які в`їжджають на територію кооперативу, а не вантажівки із сміттям. Позивач не надав суду підтвердження того, що на території кооперативу відбувались ремонтні роботи, не було надано договорів підряду та закупівлі будівельних матеріалів. Відповідач шляхом надання письмових, аудіо- та відеодоказів, спростував твердження позивача щодо недостовірності негативної інформації, що є предметом позову. Позивач не довів сукупності всіх обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення, наявність якого могла би бути підставою для задоволення позову, та не довів, що поширена відповідачем негативна інформація стосовно сміттєзвалища, яке утворилося на території біля кооперативу, є недостовірною.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Донецький апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2020 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного  Суду 09 листопада 2020 року,                  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду                          м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2020 року і постанову Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про захист честі, гідності та ділової репутації та ухвалити нове рішення, яким ці вимоги задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує те, що суд  застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 522/14156/14-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 188/1367/15-ц, від 18 червня 2020 року у справі № 522/18103/14-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі                         № 761/39429/14-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги, що однією                         з підстав звернення з позовом стало розміщення у статті інформації про складання щодо нього декількох адміністративних протоколів за захаращення території та за відсутність документів на ввезення відходів, тобто інформації, яка має всі ознаки фактичної, негативної і не може підпадати під категорію оціночного судження.
 
Однак суди не вирішили спір по суті та не встановили, яка саме поширена інформація є твердженням про факти, а яка - оціночним судженням. Не дали окремо кожному із висловлювань, які просив спростувати позивач, а також у їх взаємозв`язку належної правової оцінки; не зазначили, якими доказами, поданими відповідачем, ці обставини підтверджуються; якими доказами, поданими позивачем, вони спростовуються; не встановили, чи існували наведені в інформації обставини взагалі; не проаналізували, чи можливо перевірити їх на предмет відповідності дійсності та чи є вони фактичним твердженням, самоусунувшись від вирішення справи в цій частині та встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного її вирішення.
 
У зв`язку з відсутністю посилання на належне та достовірне джерело інформації засіб масової інформації несе повну цивільно-правову відповідальність за поширену інформацію.
 
Порушення судами норм процесуального права призвело до невідповідності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обставинам справи, що є підставою для скасування рішень в частині вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, не проаналізував поширену інформацію на предмет розрізнення оціночних суджень і тверджень про факти.
 
04 січня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ  ТРО «Маріупольське телебачення» на касаційну скаргу, який мотивовано тим, доводи касаційної скарги є необґрунтованими і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. До ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» звернулись члени АСК «Автолюбитель-25» з проханням висвітлити проблему сміттєзвалища та привернути суспільну увагу до екологічної проблеми, яка утворилася. Висвітлення цієї проблеми було зумовлено необхідністю захисту суспільних інтересів та захисту від екологічної катастрофи. На підтвердження зазначеного надано відповідні звернення до Управління з питань екології, енергоменеджменту та охорони праці, Приморського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області та відповіді на них. У цих матеріалах містилася інформація про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та відкриття кримінальних проваджень, що були внесені до ЄРДР за номерами 4201505102000002 і 1201450780001882 .
 
Журналісти у своїй діяльності діяли сумлінно та використовували надану їм перевірену інформації.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з  Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області.
29 грудня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на сайті інтернет-видання « mrpl.city », яке належить ТОВ ТРО «Маріупольське телебачення», розміщено статтю під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій зазначено про те, що незаконний полігон, який організований у гаражному кооперативу в м. Маріуполі, не можуть прибрати. Кореспонденту сайту члени гаражного кооперативу на АДРЕСА_1 а розповіли, що ані кримінальні справи, ані втручання правоохоронних органів не зупиняє збільшення сміттєзвалища. Кореспондент зазначив, що про наявність сміттєзвалища стало відомо взимку 2019 року, про що повідомлено              з Маріупольської місцевої прокуратури. Члени кооперативу повідомили кореспонденту, що голова кооперативу сприяє звезенню сміття на територію кооперативу за грошову винагороду. Також члени кооперативу повідомили, що  голова кооперативу висловлював на їх адресу погрози, шантаж.
До цієї публікації додано колективну заяву членів АСК «Автолюбитель-25» на ім`я начальника Приморського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області; лист-відповідь                 з Маріупольської міської ради на звернення. Також у статті зазначено, що міська влада взяла під контроль це питання, а також що голова кооперативу відмовився коментувати ситуацію, яка виникла навколо сміттєзвалища на території кооперативу. 
Позивач на підтвердження заявлених вимог надав опис вхідного пакета документів на отримання адміністративної послуги - рішення Маріупольської міської ради про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передання її в оренду автогаражному споживчому кооперативу «Автолюбитель-25» за адресою: АДРЕСА_1 . Дата звернення - 09 березня 2019 року. 
14 лютого 2019 року між АСК «Автолюбитель-25» і КП «Комунальник» укладено договір № 6320 про надання послуг з поводження з побутовими відходами (вивезення побутових відходів). 
У колективній заяві членів АСК «Автолюбитель-25» на ім`я міського голови, яка зареєстрована у виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 07 червня 2019 року, члени кооперативу просять створити комісію з ліквідації наслідків аварії на міському каналізаційному колекторі на АДРЕСА_1 , яка сталась у лютому 2019 року, та звертають увагу, що подальше обвалення колектора можливе внаслідок перевантаження його будівельним сміттям, яке протягом п`яти років з дозволу голови кооперативу ОСОБА_1 звозилося через територію автогаражного кооперативу. 
Також члени автогаражного кооперативу зверталися з аналогічним зверненням  до начальника Управління з питань екології, енергоменеджменту і охорони праці та до начальника Приморського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області. 
Згідно з наданим стороною відповідача аудіофайлом, який прослуханий                   в судовому засіданні, кореспондент ТОВ «ТРК «Маріупольське телебачення» пропонував ОСОБА_1 надати свої заперечення, коментарі на матеріал, який готувався до виходу, однак позивач будь-які коментарі надавати відмовився.
У судовому засіданні оглянуто відеодокази, що підтверджували факт в`їзду на територію кооперативу вантажівок. Також у цьому відеофайлі зафіксовано покази членів кооперативу, які підтверджували наявність сміттєзвалища, факти, викладені ними в письмових зверненнях до правоохоронних органів та до міської влади. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або                        в інший спосіб - на свій вибір.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі                           у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною                і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес               і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).
Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. 
Дослідивши зміст статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», суди встановили, що викладена автором інформація заснована на відтворенні висловлювань дійової особи, цитати якої вказані з використанням лапок, якими автор формує стиль викладення, здійснена для узагальнення зібраного ним матеріалу, заснованого на інтерв`ю, для можливості аудиторії читачів проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
 
Отже, встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки стилістика викладеного у статті матеріалу відповідає викладенню оціночних суджень, а такі судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить також і з такого.
 
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації,            а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Разом з тим стаття 50 Конституції України гарантує, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Кожному гарантується право вільного доступу до інформації про стан довкілля, про якість харчових продуктів                          і предметів побуту, а також право на її поширення. Така інформація ніким не може бути засекречена.
 
ЄСПЛ здійснює такий захист відповідно до закріплених у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод положень про те, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла                            і кореспонденції (рішення ЄСПЛ у справах «Лопес Остра проти Іспанії»                          від 09 грудня 1994 року, заява № 16798/90, «Геттон та інші проти Сполученого Королівства» від 02 жовтня 2001 року, заява № 36022/97, «Гримковська проти України» від 21 липня  2011 року, заява № 38182/03).
 
Право людини на безпечне навколишнє природне довкілля являє собою можливість знаходитись/проживати в навколишньому природному середовищі, яке не заподіює шкоди її здоров`ю і життю, а у випадку порушення цього права -вимагати його захисту у встановленому законодавством порядку. Таке визначення охоплює всі основні ознаки цього суб`єктивного права: по-перше, право проживання в сприятливому навколишньому природному середовищі, безпечному для здоров`я і життя людини; по-друге, право вимагати усунення різних перешкод при здійсненні цього права у встановленому законодавством порядку; по-третє, право на звертання у відповідні органи за захистом порушеного права з метою його поновлення (відновлення); по-четверте, здійснення захисту порушеного права шляхом установлення державою певних правових гарантій.
 
Засоби масової інформації висвітлюючи події, що мають значний суспільний інтерес і стосуються прав і обов`язків широкого кола громадян, зокрема, щодо безпечності навколишнього природного середовища, життя і здоров`я людей, можуть не тільки висвітлювати обставини певної події, але й виражати допустиму критику осіб, які в силу закону, компетенції, обов`язків або повноважень можуть впливати на забезпечення  дотримання прав громадян та усунути негативні наслідки тої чи іншої події.
 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня       2010 року в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив про те, що преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві.  І  хоча  вона  не  може  переступати  певні  межі,  зокрема,  щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш її обов`язком є передавати у   спосіб,   сумісний  із  її  обов`язками  та  відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу.  Не  тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї;  громадськість  також має  право  їх  отримувати.  Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації,  а і  форму,  в  якій вони  надаються.  Журналістська  свобода  також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (рішення у справі  «Перна проти Італії» ( 980_051 ) (Perna v. Italy) [ВП], заява N 48898/99, п. 39, від 06 травня 2003 року, з подальшими посиланнями).
 
Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань  інших осіб,  відредагованих чи ні,  становить один з найбільш  важливих  засобів,  за   допомогою   яких   преса   може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom»,  від  26  листопада 1991 року,  Series A no. 216). У таких справах слід  розрізняти  ситуації,  коли  такі висловлювання   належали   журналісту,   і   коли   були   цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у  розповсюдженні  висловлювань  інших  осіб буде суттєво заважати пресі  сприяти  обговоренню  питань  суспільного  значення  та  не повинно  розглядатись,  якщо  для  іншого  немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247);  рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії»  від 25 червня 1992 року,  Series A,  no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»).
 
У цій справі кореспондент висвітлив факт наявності сміттєзвалища на території автогаражного кооперативу, що підтверджується зверненнями членів цього кооперативу до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, відповідями на звернення, тощо. 
Отже, інформація, викладена у цій статті, насамперед звертає увагу суспільства та відповідних органів до ситуації, що сталася в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-25», головою якого є позивач, а тому інформація, висвітлена  у зверненні членів кооперативу до відповідних органів влади, правоохоронних органів і передана журналістам, відповідає межам допустимої критики у цих правовідносинах і спрямована на захист фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб на забезпечення  безпечного для життя і здоров`я довкілля, які превалюють над правом громадянина на спростування недостовірної інформації. 
Таким чином, аргументи касаційної скарги про те, що місцевий суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви та неправильно застосував норми матеріального права, не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні справи суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин, на які посилався заявник, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та дали належну правову оцінку доводам заявника і зібраним  у справі доказам.
Доводи касаційної скарги, що однією з підстав звернення з позовом стало розміщення у статті інформації про складання щодо позивача декількох адміністративних протоколів за захаращення території та за відсутність документів на ввезення відходів, тобто інформації, яка має всі ознаки фактичної, негативної і не може підпадати під категорію оціночного судження, не заслуговують на увагу, оскільки оспорювана інформація та застосовані в ній мовні конструкції не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи заявника, прямо не вказують на його причетність як голови автогаражного кооперативу  до вчинення тих чи інших правопорушень, злочинних дій, або порушень закону. Тобто поширена в мережі Інтернет відповідачем інформація містить суб`єктивні думки та погляди, у зв`язку з чим немає підстав для перевірки істинності фактів. 
Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 522/14156/14-ц,                             від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц, від 23 травня 2018 року                     у справі № 188/1367/15-ц, від 18 червня 2020 року у справі № 522/18103/14-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі  № 761/39429/14-ц.
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                       і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій  без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області                         від 19 серпня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду                               від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	                                   М. Є. Червинська  	
Судді:	                                   В. С. Жданова  	
 	                                   А. Ю. Зайцев  	
 	                                   Є. В. Коротенко                                       В. М. Коротун