ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/8747/20 пров. № А/857/2863/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Большакової О.О., Пліша М.А.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року (головуючий суддя: Гулкевич І.З., місце ухвалення - м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 16.10.2020 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язати відповідача привести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.
Обґрунтовує позов тим, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням приписів ст. ст. 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача, та гарантій незалежності судді. Тому, дії відповідача слід визнати протиправними і зобов`язати нарахувати та виплатити недоплачений розмір суддівської винагороди за спірний період.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.
Вказує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України» (у редакції Закону № 553-IX) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Отже, відповідач як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ).
Крім цього, відповідач зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не може вплинути, на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020. Оскільки, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. 
Отже, неконституційність Закону № 553-ІХ не можуть бути підставами для визнання дій відповідача протиправними і зобов`язання винити певні дії.
Також, вказує, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, що суперечить вимогам КАС України, оскільки вказана справа має істотне значення для сторін та має значний суспільний інтерес.
Позивач, 15.03.2020 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Указом Президента України від 20.02.2010 № 200/2010, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, що підтверджується наказом від 04.03.2010 №14-К (а. с. 7).
Наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 2/к від 02.01.2018, ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату з 02.01.2018 за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу.
Згідно з відомості ТУ ДСА у Львівській області, з 18.04.2020 до 28.08.2020 ОСОБА_1 отримував суддівську винагороду у зменшеному розмірі, як це було передбачено ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України» (а. с. 35).
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо обмеження виплати суддівської винагороди, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-VIII, а відтак порушене право позивача належить поновленню шляхом визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату суддівської винагороди.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша  статті 124 Конституції України).
Відповідно до  статті 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Згідно частини першої  статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII  (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною другою  статті 135 Закону № 1402-VIII  суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої  статті 135 Закону № 1402-VIII,   базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1     січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1     січня календарного року.
Частиною дев`ятою статті 135  Закону № 1402-VIII,  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. 
З 18 квітня 2020 року набрав чинності  Закон № 553-IX від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно з пунктом 10 розділу І якого  Закон № 294-IX  від 14.11.2019 «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення  Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28     серпня 2020 року): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина друга ст. 29).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга ст. 29).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя ст. 29).
З системного аналізу вище наведених норм права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Закон № 553-IX від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і Закон України  «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні ст. 130 Конституції України. Натомість, наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України  «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом  № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.
Тобто, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).
Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України  не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Наведене, відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.
Аналіз наведеного, дає підстави для висновку суд апеляційної інстанції, що єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було. Отже, обмеження виплати у цей період суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ було незаконним.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області провести перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII та виплатити недоотриману частину.
Крім цього, у подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції помилково покликався, як на підставу задоволення позову, на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020. Оскільки, прийняття цього рішення Конституційним Судом України, не є підставою для зобов`язання провести перерахунок суддівської винагороди позивачу, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення. Однак, такі покликання суду першої інстанції не призвели до не правильного вирішення спору в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області провести позивачу перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020.
Натомість, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції помилково визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік», з огляду на таке.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що відповідач як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ). Отже, підстави для визнання його дій протиправними відсутні.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вимушені вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. 
Тобто, в силу своїх повноважень, відповідач виконував приписи закону. Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування. А тому, з врахуванням ст. 5 та п. 10 ч. 1 ст. 245 КАС України, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання нарахувати та виплатити суму недоотриманої частини суддівської винагороди за спірний період. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача слід відмовити.
Щодо покликання апелянта, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, що суперечить вимогам КАС України, оскільки така має значний суспільний інтерес, то суд апеляційної інстанції вважає такі покликання є безпідставними, з огляду на таке.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд в ухвалі від 05.04.2021 у справі № 420/8512/20, роз`яснив поняття «значний суспільний інтерес».
Так, поняття «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених  Конституцією України  тощо.
Натомість, суд апеляційної інстанції зауважує, що апеляційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет цього спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч. 1  ст. 257 КАС України,  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За ч. 2  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України  при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, крім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження, які визначено ч. 4 ст.  12 КАС України, ч. 4 ст.  257 КАС України.
Натомість, суд апеляційної інстанції зауважує, що розглядувана справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження, у розумінні ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України. 
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст.  311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області задовольнити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 380/8747/20 в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» скасувати та прийняти у цій частині нову постанову, якою в задоволені позову відмовити.
У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 380/8747/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш