ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/905/18 (провадження № 11-357заі20)
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправними та скасування рішень 
Короткий виклад історії справи
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ВККС, у якому просив визнати протиправними та скасувати рішення відповідача: від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 та від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 про відмову в перегляді результатів виконаного позивачем 1 серпня 2018 року практичного завдання.
Позов обґрунтовував тим, що, на думку позивача, результати виконаного учасником іспиту практичного завдання встановлюються колегією чи палатою ВККС, при цьому оскаржуване рішення від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 прийнято кваліфікаційною палатою із залученням палати з питань відбору і публічної служби, тобто в пленарному засіданні всім складом ВККС, а не колегією чи палатою ВККС, як того вимагає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Крім того, указане рішення ВККС не містить мотивів щодо кожного з указаних критеріїв та аргументів Комісії на користь прийняття чи відхилення доводів і доказів позивача та виставлення саме такої кількості балів.
Указував, що, відмовляючи в перегляді результатів виконаного позивачем практичного завдання, відповідач не дослідив практичну роботу, не з`ясував мотивів виставлення відповідної оцінки за практичну роботу, повноваження осіб, які її перевіряли, не встановив самостійно оцінки за виконану практичну роботу, а отже, рішення Комісії від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 є також протиправним та підлягає скасуванню.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Указом Президента України від 25 грудня 2004 року № 1540/2004 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Тростянецького районного суду Вінницької області строком на п`ять років.
Постановою Верховної Ради України від 9 вересня 2010 року № 2512-VI «Про обрання суддів» позивача обрано суддею безстроково.
Указом Президента України від 14 січня 2011 року № 33/2011 «Про переведення суддів» ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Липовецького районного суду Вінницької області.
ВККС рішенням від 7 червня 2018 року № 133/зп-18 призначила проведення 1 серпня 2018 року іспиту для суддів місцевих судів (цивільна спеціалізація) під час процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема і ОСОБА_1 .
Позивач 1 серпня 2018 року склав анонімне письмове тестування та виконав практичне завдання.
Рішенням ВККС від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 затверджено кодовані результати складеного суддями 1 серпня 2018 року анонімного письмового тестування та виконаного практичного завдання; затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті Комісії декодовані результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит».
Зі змісту цього рішення вбачається, що результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання судді Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді склали: за анонімне письмове тестування - 86,625 бала, за практичне завдання - 41,5 бала. 
19 жовтня 2018 року позивач звернувся до ВККС із заявою про перегляд у пленарному складі рішення, ухваленого щодо результатів виконаного ним практичного завдання.
Відповідач рішенням від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 відмовив ОСОБА_1 у перегляді рішення ВККС від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18. У цьому рішенні Комісія зазначила, що остаточний результат виконаного суддею ОСОБА_1 практичного завдання визначений спеціальним програмним комплексом на підставі оцінок членів Комісії шляхом проставлення середнього арифметичного бала з округленням до найближчого цілого числа або числа з коефіцієнтом 0,5 з урахуванням правил, встановлених Порядком проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженим рішенням Комісії від 4 листопада 2016 року № 144/зп-16 (далі - Порядок), а тому підстави для перегляду рішення ВККС від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 про затвердження таких результатів відсутні.
Уважаючи рішення відповідача від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 та від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 про відмову в перегляді результатів виконаного позивачем 1 серпня 2018 року практичного завдання протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 10 вересня 2020 року відмовив у задоволенні позову.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ВККС дотрималася вставленої Порядком процедури перевірки виконаного позивачем практичного завдання шляхом використання спеціального програмного забезпечення, у якому на момент оцінювання та перевірки неможливо ідентифікувати автора роботи, та визначила з використанням спеціального програмного комплексу остаточний результат виконаного практичного завдання на підставі оцінок членів Комісії шляхом проставлення середнього арифметичного бала з округленням до найближчого цілого числа або числа з коефіцієнтом 0,5.
Суд першої інстанції під час вирішення справи не встановив допущення порушень ВККС порядку визначення результатів виконаного позивачем практичного завдання, які затверджені рішенням Комісії від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18. 
При цьому звернення позивача до ВККС із заявою про перегляд рішення Комісії 
від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 не є безумовною підставою для здійснення відповідачем перегляду результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, оскільки  перегляд Комісією в пленарному складі рішень, прийнятих палатою чи колегією ВККС щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, може відбуватися за наявності певних обставин, що об`єктивно свідчать про необґрунтованість установленого результату виконаного практичного завдання, зокрема: порушення порядку перевірки виконаного учасником іспиту практичного завдання, встановлення помилок у спеціальному програмному забезпеченні, що надавали можливість ідентифікувати автора роботи, тощо.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2020 року та постановити нове рішення про задоволення позову.
Зазначав, що суд не вжив заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи, відмовивши позивачу в задоволенні його клопотання про застосування заходів примусу, не взяв до уваги доводів, викладених у позовній заяві.
Позивач наголошував, що суд залишив поза увагою той факт, що оскаржуване рішення від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 прийнято кваліфікаційною палатою ВККС із залученням палати з питань відбору і публічної служби, тобто в пленарному засіданні всім складом ВККС, а не колегією чи палатою ВККС, як того вимагає Закон України «Про судоустрій і статус суддів», та є немотивованим.
Зазначав, що оскаржуване рішення суду постановлено незаконним складом суду, оскільки суд виявляв ознаки упередженості стосовно позивача та поблажливості до відповідача, зокрема: відмовив позивачу в задоволенні відводу, не вживав заходів примусу щодо ВККС за неподання витребуваних судом доказів, неодноразово відкладав розгляд справи. 
Велика Палата Верховного Суду постановою від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2020 року скасувала та закрила провадження у справі.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вирішення питання про звільнення судді належить до виключної компетенції Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає рішення про звільнення судді або про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді.
Відповідно таке рішення має правові наслідки і може бути оскаржене особою, щодо якої його винесено, в судовому порядку відповідно до статті 35 Закону України 
«Про Вищу раду правосуддя».
Виходячи з процедурної послідовності етапів кваліфікаційного оцінювання - призначення кваліфікаційного оцінювання, його проведення, прийняття ВККС рішення щодо результатів його проходження суддею, направлення відповідного подання до ВРП, прийняття ВРП рішення за результатами розгляду цього подання - можна зробити висновок, що правові наслідки для особи, які реально впливають на її статус як судді, виникають після прийняття відповідного рішення ВРП.
Рішення ВККС при цьому не має самостійних наслідків для судді, адже є проміжним етапом процедури підтвердження здатності здійснювати правосуддя.
Саме ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді.
У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
Ураховуючи відповідне правове регулювання, а також статус і повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що передбачене статтею 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на оскарження рішення ВККС за наслідками кваліфікаційного оцінювання судді може бути реалізоване після того, як таке рішення було предметом розгляду ВРП.
У протилежному випадку виникає ситуація, за якої оцінка наявності або відсутності підстав для звільнення судді (наведених у рішенні ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання) буде надана до вирішення цього питання ВРП. У такому разі її рішення оскаржуватиметься окремо від підстав його прийняття, а реалізація ВРП її конституційних повноважень матиме суто формальний характер, що є неприпустимим з огляду на те, що розгляд питання про звільнення судді з посади віднесений до її виключної компетенції.
У цій справі позивач оскаржує рішення ВККС: від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 про затвердження результатів складеного ним анонімного письмового тестування та практичного завдання; від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 про відмову в перегляді результатів виконаного позивачем практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді.
Указані рішення прийняті Комісією в межах процедури кваліфікаційного оцінювання згідно із частиною другою статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і самі собою не породжують для позивача жодних юридичних наслідків.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_1 оскаржує рішення ВККС: від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 про затвердження результатів складеного ним анонімного письмового тестування та практичного завдання; від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 про відмову в перегляді результатів виконаного позивачем практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Крім того, вважаємо за необхідне наголосити, що вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена в міжнародних документах: Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 29 листопада 1985 року (пункт 4).
Відповідно до пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.
Згідно з пунктом 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції, і чим серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, тим важливішими є такі права на ефективне оскарження.
Європейський суд з прав людини у пунктах 21-26 рішення від 22 липня 2014 року у справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява № 22735/07) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Цей суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а є бар`єром, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).
Як убачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою про перегляд рішення Комісії від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 щодо результатів виконаного ним 1 серпня 2018 року практичного завдання в межах кваліфікаційного оцінювання, на обґрунтування якого зазначив, що за результатами виконання практичного завдання помилково виставлена оцінка 41,5 бала.
Рішенням Комісії від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 за наслідками проведеного пленарного засідання відмовлено судді Липовецького районного суду ОСОБА_1 у перегляді рішення Комісії від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18.
ОСОБА_1 вважає, що рішення ВККС від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 не містить мотивів щодо кожного з указаних критеріїв та аргументів Комісії на користь прийняття чи відхилення доводів та доказів позивача та виставлення саме такої кількості балів, а відмовляючи в перегляді результатів виконаного позивачем практичного завдання, відповідач не дослідив практичну роботу, не з`ясував мотивів виставлення відповідної оцінки за практичну роботу, повноваження осіб, які її перевіряли, не встановив самостійно оцінки за виконану практичну роботу, а отже, рішення Комісії від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 є також протиправним та підлягає скасуванню.
Отже, спірні рішення Комісії від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 та від 5 листопада 2018 року № 193о/ко-18, ухвалені внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосуються прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , породжують правові наслідки та обов`язки для позивача, відтак, на наше переконання, є такими, що порушують права ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду закрила провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС, роз`яснивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають оскарженню в порядку жодного судочинства, тому звернення із заявою про передачу справи не зможе бути розглянуте і вирішене судом.
Не погоджуючись із наведеним висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії визначені у статті 266 КАС.
Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
На підставі частин другої, четвертої статті 84 зазначеного Закону за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.
Відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»Комісія у пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання.
Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1)  склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
З аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
Ураховуючи наведене, вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду, зокрема, про те, що рішення Комісії від 18 жовтня 2018 року № 237/зп-18 та від 5 листопада 2018 року № 1930/ко-18 не підлягають оскарженню в порядку жодного судочинства, є помилковим.
На нашу думку, вказані рішення Комісії позивач мав право оскаржити на підставі статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Повна перевірка рішень ВККС, які оскаржуються, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обмеження судового контролю суперечить самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.
Таким чином, при вирішенні спорів щодо рішення, дій та бездіяльності ВККС суд повинен перевірити, чи не порушує таке рішення права та свободи людини в цілому, а не обмежуватись аналізом переліку підстав, які визначені в частині третій статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
На нашу думку, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, закриваючи провадження в цій справі, заклала суперечності як щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і щодо положень частини четвертої статті 22, статті 266 цього Кодексу та статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які, на наше переконання, прямо передбачають оскарження до суду рішень ВККС від 18 жовтня 2018 року                                     № 237/зп-18 та від 5 листопада 2018 року № 193о/ко-18.
Крім того, варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду вже розглядала справи з подібними правовідносинами й ухвалювала рішення по суті (постанова від 10 вересня 2019 року у справі № 9901/978/18).
Висновки
З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути по суті доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2020 року й ухвалити остаточне рішення залежно від установлених обставин, а не закривати провадження у справі, помилково вказуючи, що позовні вимоги не підлягають оскарженню в порядку жодного судочинства.
 
Судді Великої Палати Верховного Суду:                                            О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук
Ж. М. Єленіна
О. М. Ситнік