ПОСТАНОВА 
іменем України

26 травня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 392/1604/19
провадження № 22-ц/4809/151/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2020 року у складі судді Березія Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 10 вересня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно якому позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 10000 доларів США на поворотній основі без сплати відсотків. Відповідно до пункту 2.1. укладеного договору позика була надана в сумі 10000 доларів США, що є еквівалентною 282600 гривень згідно офіційного курсу НБУ на день укладення договору. Згідно з пунктом 2.3 укладеного договору позичальник зобов`язаний повернути позику до 1 березня 2019 року включно. Вказав, що відповідач порушив зобов`язання та не повернув грошові кошти, а тому зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, згідно частини 2 статті 625 ЦК України, у також штраф у розмірі 10% від простроченої суми позики, який передбачено пунктом 5.2 укладеного договору. Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у сумі 11203, 84 доларів США, яка включає 10000 доларів США основного боргу, 203,84 доларів США – 3% річних та 1000 доларів США штрафу.
Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 10000 доларів США боргу за договором позики, 203,84 долари США трьох процентів річних та 1000 доларів США штрафу, всього – 11203 долари США 84 центи.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.
ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 10 вересня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, і відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, відповідно якому позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 10000 доларів США на поворотній основі без сплати відсотків (а.с.177-178).
Відповідно до пункту 2.1. укладеного договору позика надана в сумі 10000 доларів США, що є еквівалентною 282600 гривень згідно з офіційним курсом НБУ на день укладення договору.
Згідно з пунктом 2.3 укладеного договору позичальник зобов`язаний повернути позику до 1 березня 2019 року включно.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду письмові докази, які підтверджують факт неотримання ним грошей, або повернення позики, що підтверджує факт порушення зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Обов`язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Верховний Суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначив, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно убачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За умовами договору від 10 вересня 2018 року сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позику до 1 березня 2019 року включно (а.с.177-178).
Пунктом 5.2 укладеного договору визначено, що у випадку прострочення повернення позики у повному розмірі чи в частині, позичальник зобов`язаний додатково сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 10% від простроченої суми позики.
Будь-які докази про повернення грошових коштів за укладеним договором позики в матеріалах справи відсутні.
Оскілки відповідачем не виконані зобов`язання за договором суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, штрафу та 3 % річних.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд вважає, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в цій частині - без змін. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 травня 2020 року- без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова 

В.В. Черненко