20.05.21
22-ц/812/867/21
Провадження № 22-ц/812/867/21 Доповідач апеляційної інстанції - Данилова О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року  м. Миколаїв
                                                                            справа № 489/2075/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого Данилової О.О.,
суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,
переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення (виклику) сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом
акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
до ОСОБА_1 
про стягнення кредитної заборгованості
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 5 березня 2021 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позивач зазначав, що між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на підставі анкети-заяви від 21 липня 2010 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 6000 грн. Умови кредитування узгоджені підписанням ОСОБА_1 . Довідки про умови кредитування. Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 117 000 грн., в тому числі 5 961,89 грн. заборгованості за кредитом та 111 038,11 грн. процентів, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 
17 лютого 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року про задоволення позову скасоване.
Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, посилаючись на невідповідність дати укладення кредитного договору, зазначену  позивачем (21 липня 2010 року), та часу фактичного користування кредитною карткою та здійснення нарахувань (з листопаду 2011 року), що, на його думку, свідчить про недоведеність виникнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 21 липня 2010 року. Крім того, оскільки строк дії кредитної картки, яку отримав позичальник, мав закінчитись не пізніше 2014 року, то звернувшись до суду у квітні 2018 року, банк пропустив трирічний строк позовної давності.
У відповіді на відзив представник АТ КБ «ПриватБанк» вважав заперечення відповідача безпідставними, підкреслюючи особливості кредитування за кредитними картками та правила перевипуску карток. Відмінність дат у анкеті-заяві, довідці та розрахунку позивач пов`язує з фактичним початком користування кредитними коштами (листопад 2011 року) на підставі анкети заяви, підписаної ним у липні 2010 року. Строк дії останньої кредитної картки ОСОБА_1 – травень 2017 року, а тому позовну давність банк не пропустив. 
У запереченнях на відповідь ОСОБА_1 ще раз наголосив на неузгодженості наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 березня 2021 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 17 938,93 грн. кредитної заборгованості та 270,15 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що позовні вимоги банку не доведені, оскільки на їх підтвердження позивач надав докази, які не відносяться до кредитного договору, укладеного 21 липня 2010 року. Не погодився відповідач і з висновком суду про дотримання позовної давності, яка, на його думку, почала перебіг з липня 2014 року і закінчилась на час звернення до суду (квітень 2018 року).
Правом відзиву на апеляційну скаргу банк не скористався.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. 

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності банком наявності кредитних відносин між сторонами, які виникли на підставі анкети-заяви від 21 липня 2010 року, довідці про умови кредитування від 9 листопада 2011 року та факту користування з цього часу кредитними коштами. Строк дії останньої кредитної картки закінчився у травні 2017 року. Тому суд вважав доведеними вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом (тілом) в розмірі 5 961,89 грн. та 11 977,04 грн. за процентами, нарахованими до закінчення строку дії договору, який дорівнює строку дії картки, станом на 1 червня 2017 року. Водночас, суд не встановив порушень банком правил позовної давності, враховуючи дату останнього внесення коштів ОСОБА_1 на виконання кредитних зобов`язань у серпні 2015 року.
Проте не з усіма висновками суду щодо обґрунтованості розрахунку заборгованості можна погодитись.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності зі статтею 610 ЦК  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).
За правилами статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 ЦК («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.55, 1.1.1.76 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, далі – Умови та Правила). 
Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно. 
Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.
Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК).

Судом встановлено, що 21 липня 2010 року ОСОБА_1 звернувся з анкетою-заявою до ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (далі – Договір), в якій зазначено, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, з якими він ознайомився в письмовому вигляді та згоден, складають Договір про надання банківських послуг (а.с.10 том 1).
9 листопада 2011 року власноручно ОСОБА_1 підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» з процентною ставкою - 3% на місяць (далі – Довідка), та того ж дня отримав кредитну картку № НОМЕР_1  (а.с.11, 133 том 1).
Кредитний ліміт змінювався з листопада 2011 року по березень 2014 року та складав 6000 грн. (а.с.9 том 1).
У період 2011-2013 років неодноразово отримував кредитні картки, остання кредитна картка видана 5 вересня 2013 року з кінцевим строком дії до травня 2017 року (а.с.133 том 1).
З листопада 2011 року ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, частково виконував зобов`язання за Договором, останній платіж на погашення кредитних зобов`язань відповідач здійснив 24 серпня 2015 року в розмірі 103,66 грн. (а.с.8 том 1).
Отже, на підставі наданих доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виникнення між сторонами прав та обов`язків, притаманних кредитним правовідносинам, що регулюються нормами цивільного законодавства та умовами Договору.
Посилання апелянта на невідповідність дати укладення Договору, на який посилається позивач (21 липня 2010 року), а також дат підписання Довідки та видачі кредитних карток, не може свідчити про неналежність цих доказів. Так, на підставі анкети-заяви від 21 липня 2010 року ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію як клієнт банку, а 9 листопада 2011 року, підписавши Довідку, отримав кредитну карту № НОМЕР_1 , яку було активовано того ж дня. 
Кредитні кошти відповідач почав отримувати з 9 листопада 2011 року, що свідчить про виникнення у нього з цього часу прав та обов`язків позичальника.
Таким чином, одночасне посилання банку на Договір з датою укладення 21 липня 2010 року та Довідку з розрахунком від 9 листопада 2011 року не впливає на обсяг обов`язків ОСОБА_1 та не порушує його права.
За наданими банком розрахунком станом на 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 нарахована заборгованість в розмірі 117 000 грн., в тому числі 5 961,89 грн. за кредитом та 111 038,11 грн. за процентами.
Враховуючи, що сторони домовились про ціну кредитного договору, узгодили розмір кредитного ліміту та розмір процентної ставки – 36% річних (3 % щомісячно), уклавши письмовий договір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та заборгованість за процентами.
Такі висновки відповідають характеру встановлених правовідносин, умовам Договору та положенням статей 526,1048,1054 ЦК.
Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а права та інтереси позивача у цих правовідносинах (поза межами строку дії угоди) забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК.
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18.
Отже, банк набув право на отримання процентів в межах строку дії Договору, який відповідає строку дії останньої кредитної картки, отриманої ОСОБА_1 , а саме до останнього дня травня 2017 року.
Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту (5 961,89 грн.) та проценти за користування кредитними коштами за період до 31 травня 2017 року.
Вимог про стягнення процентів після закінчення строку дії Договору (як передбачених не договором, а законом) позивач не заявляв. 
При цьому апеляційний суд не може взяти до уваги розрахунок за процентами (111 038,11 грн.), доданий позивачем до позовної заяви (а.с.4-5).
Цей розрахунок безпідставно проведено за збільшеною процентною ставкою з застосуванням коефіцієнта «2», який не передбачений Довідкою, підписаною позичальником. 
До того ж, наданий банком розрахунок свідчить, що заборгованість за процентами щомісячно нараховувалась не на залишок отриманих коштів, а на загальну заборгованість за весь попередній період, що не передбачено умовами Договору та Умовами та Правилами.
Розрахунок заборгованості за процентами, проведений за програмним забезпеченням АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до умов, узгоджених сторонами з підписанням Довідки, за період до 31 травня 2017 року, свідчить про те, що така заборгованість складає 7 110,28 грн. (а.с.74-77).
Таким чином, з ОСОБА_1  підлягає стягненню заборгованість за кредитом – 5961,89 грн. та 7 110,28 грн. процентів за користування кредитом, а всього 13 072,17 грн.
Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про сплив позовної давності до вимог банку, оскільки вони пов`язані з невірним тлумаченням правил позовної давності та їх застосуванням для визначення початку його перебігу.
Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). 
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (стаття 261 ЦК).
Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення кожного чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається  після  невиконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення  чергового  платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (постанова ВСУ від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункти 59,60).
Проте, відповідно до статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується.
Останній платіж здійснено ОСОБА_1 у серпні 2017 року, а тому з цього часу трирічна позовна давність починає перебіг заново. 
Звернувшись з позовом у квітні 2018 року, банк не пропустив позовну давність щодо всіх заявлених вимог.
Отже, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності за статтею 267 ЦК до вимог про стягнення отриманого кредиту та процентів апеляційний суд не вбачає.

Оскільки суд першої інстанції невірно визначив розмір заборгованості за процентами, а в мотивувальній частині судового рішення виклав висновки, які суперечать один одному, судове рішення підлягає зміні.
Відповідно до правил статті 141 ЦПК підлягають перерозподілу судові витрати, понесені банком при подачі позовної заяви (1762 грн.) пропорційно задоволеним вимогам, та судові витрати, понесені ОСОБА_1 та стадії апеляційного розгляду (2643 грн.) пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги, що відповідно складає 197 грн. та 716 грн.
Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 березня 2021 року змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» загальної заборгованості за кредитним договором від 21 липня 2010 року з 17 938,93 грн. до 13 072,17 грн., в тому числі 5 961,88 грн. за кредитом (тіло) та 7110,28 грн. за процентами, а також зменшити судові витрати з 270,15 грн. до 197 грн.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 716 грн. судових витрат, сплачених на стадії апеляційного перегляду справи.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді:                                                В.В.Коломієць 
Н.О.Шаманська

…………………..
повну постанову складено 20 травня 2021 року.