КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/311/17                                                                                    Головуючий у І інстанції - Колесник О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/776/2021                                     Доповідач у ІІ інстанції - Гуля В.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
19 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів Сушко Л.П.,Сліпченка О.І.
 
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва  від 27 червня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1    до ОСОБА_2   про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньої транспортної пригоди , -
 
встановив:
        Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП пояснивши, що 20.01.2015 року близько 8-25 годин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем „Hyundai Elantra", д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком обгону не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, але провадження у адміністративній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Також Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року адміністративне провадження відносно водія ОСОБА_1 було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП. В результаті протиправних дій ОСОБА_2 було пошкоджено належний позивачу автомобіль „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 . Відповідно до звіту №10744 від 26.01.2015 року про вартість матеріального збитку нанесеного власнику колісного транспортного засобу внаслідок його пошкодження, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 818 103 грн. 19 коп., при цьому ринкова вартість цього транспортного засобу на момент ДТП становила 687 635 грн. 40 коп. Таким чином, якщо вартість відновлювального ремонту значно перевищує вартість самого автомобіля, тому його ремонт є економічно необґрунтованим. Згідно п.8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження, якщо вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" відповідно до полісу №АІ/5867773, предметом якого був автомобіль відповідача. 28.11.2016 року позивач ОСОБА_1 та ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" досягли згоди про розмір страхового відшкодування в сумі 43 000 грн., яке було виплачено позивачу страховиком. В порядку ст.1194 ЦК України вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу різницю між матеріальною шкодою та сплаченим страховим відшкодуванням, що складає 645 135 грн. 40 коп., а також 4000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги та 6451 грн. 35 коп. судового збору.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва  від 27 червня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто зі  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , працюючого в ТОВ „Стандарт ПП" 500 грн. франшизи, 4 000 грн. судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, 768 грн. 40 коп. судового збору, а всього 5 268 грн. 40 коп., в задоволенні решти вимог позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд безпідставно не задовольнив основну вимогу про відшкодування майнової шкоди в наслідок знищення автомобіля. Просив відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України прийняти доказ, який не був поданий до суду першої інстанції, а саме висновок № 5/08 від 05.08.2019 року про вартість транспортного засобу „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 329014,11 грн. після дорожньо-транспортної пригоди, скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнити його позов повністю, стягнувши з відповідача відповідно до ст.. 30 Закону № 1961-IV різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП 687635,40 грн (ринкова вартість авто) - 329014,11 грн(вартість авто в пошкодженому стані).
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що порушені в апеляційній скарзі питання виходять за межі позовних вимог, страхові виплати здійснені не в повному розмірі.
 
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 , 2005 року випуску, чорного кольору, належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 3.03.2006 року МРЕВ-3 ДАІ ГУ-УМВС України (а.с.20).
Автомобіль „Hyundai Elantra", д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 згідно інформації, яка міститься у постанові Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року.
20.01.2015 року близько 8-25 годин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем „Hyundai Elantra", д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком обгону не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва Рудюк О.Ю. від 26.11.2015 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП але провадження у адміністративній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.11-12). Дана обставина не є реабілітуючою для відповідача і тягне за собою настання цивільно-правових наслідків. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.08.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а постанова Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року - без змін (а.с.15, зворот. бік - 19). Також Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року адміністративне провадження відносно водія ОСОБА_1 було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП (а.с.9-10). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а постанова Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2016 року була залишена без змін (а.с.13-15). Вказані обставини були підтверджені документально і не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи в порядку ч.6, ст.82 ЦПК України. Таким чином, водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.10.1; 14.2, (а) ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, а водій ОСОБА_1 будь-яких порушень ПДР України не вчиняв.
Відповідно до звіту №10744 від 26.01.2015 року про вартість матеріального збитку нанесеного власнику колісного транспортного засобу внаслідок його пошкодження, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 818 103 грн. 19 коп., при цьому ринкова вартість цього транспортного засобу на момент ДТП становила 687 635 грн. 40 коп. (а.с.22-24).
     Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" відповідно до полісу №АІ/5867773, предметом якого був автомобіль відповідача.
28.11.2016 року позивач ОСОБА_1 та ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" досягли згоди про розмір страхового відшкодування в сумі 43 000 грн., яке було виплачено позивачу страховиком (а.с.21).
За правилами п.30.1, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Пункт 30.2, ст.30 того ж Закону України зазначає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Виходячи із норм права вказаного Закону автомобіль позивача є фізично знищеним, так як його відновлювальний ремонт значно перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а матеріальна шкода завдана автомобілю дорівнює його ринковій вартості. Таким чином, позивачу як власнику даного транспортного засобу на підставі п.30.2, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Позивач у своєму позові просить стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди, який дорівнює вартості його автомобіля на момент пошкодження, і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яку він отримав від страховика відповідача, при цьому він фактично підмінює поняття цієї різниці вартістю свого автомобіля після ДТП.
Встановивши вказані обставини, оскільки транспортний засіб позивача є фізично знищеним, тому позивачу як власнику даного пошкодженого автомобіля відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, однак саме такої позовної вимоги він не заявляв, доказів щодо вартості свого автомобіля до та після ДТП також не надано. При цьому позивач повністю погодився з розміром страхової виплати і будь-яких вимог до ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" не ставить. Виходячи з описаних вище обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні частини позову про стягнення з відповідача на користь позивача 645 135 грн. 40 коп. як різниці між фактичним розміром матеріальної шкоди і сплаченою страховою виплатою необхідно відмовити, як такої, що не ґрунтується на законі.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що оскільки страховим полісом №АІ/5867773 визначено розмір франшизи 500 грн., що підтвердив позивач у судовому засіданні і зазначено в угоді про розмір страхового відшкодування від 28.11.2016 року (а.с.21), тому дану суму необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, так як вона не враховується при виплаті страхового відшкодування.
За вимогами ст.137 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути і 4000 грн. вартості надання правничої допомоги, яка є обґрунтованою та співмірною і знайшла своє підтвердження у судовому засіданні (а.с.33-41; 74-76).
Згідно ст.133, 141 ЦПК України оскільки суд частково задовольнив позов, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду (а.с.1), в решті суми необхідно відмовити.
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
 
Обставини встановлені судом першої інстанції сторонами не заперечується.
 
У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 362/3680/17, провадження № 61-40490св18 у подібних правовідносинах, де позивач, так само як і у цій справі, просив відповідно до 1194 ЦК України стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) та його автомобіль в розумінні статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» теж вважався фізично знищеним, касаційний суд дійшов висновку, що ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі є неможливим без визначення відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.
 
Для правильного застосування норм права такий спір має вирішуватись за правилами п.30.1, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
 
Згідно п.30.1, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Пункт 30.2, ст.30 того ж Закону України зазначає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Виходячи із норм права вказаного Закону автомобіль позивача є фізично знищеним, так як його відновлювальний ремонт значно перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а матеріальна шкода завдана автомобілю дорівнює його ринковій вартості. Таким чином, позивачу як власнику даного транспортного засобу на підставі п.30.2, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Відповідно до звіту №10744 від 26.01.2015 року про вартість матеріального збитку нанесеного власнику колісного транспортного засобу внаслідок його пошкодження, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 818 103 грн. 19 коп., при цьому ринкова вартість цього транспортного засобу на момент ДТП становила 687 635 грн. 40 коп. (а.с.22-24). 
 
Згідно висновку № 5/08-ТЗ про оцінку транспортного засобу від 26 січня 2019 року, який доданий позивачем до апеляційної скарги, є прийнятним та у встановленому законодавством порядку не спростований відповідачем, ринкова вартість після аварійного автомобіля „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 у пошкодженому стані складає 329014,11 грн.
 
Отже, різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди складає: 687 635, 40 грн. (ринкова вартість транспортного засобу на момент ДТП становила) - 329014,11 грн (вартість транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди)  = 358621,29 грн.
 
Також встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» відповідно до полісу №АІ-0005867773 від 30.12.2014 року та згідно угоди про розмір страхового відшкодування від 28.11.2016 року, укладеної між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 , сторони досягли згоди, що сума страхового відшкодування (в межах відповідальності за шкоду, завдану майну за полісом, що становить 50000 грн) становить 43000 грн і ця сума страхового відшкодування визначена з урахуванням франшизи 500 грн.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року (справа № 755/18006/15-ц), відступила від раніше висловленої правової позиції Верховного Суду України, на яку в обґрунтування своїх вимог посилається Позивач, та зробила наступні висновки про правильне застосування норм права.
 
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язковестрахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортнихзасобів»порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
 
                Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
                Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності стаття З Закону України «Про обов`язкове страхуванняцивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 р. (справа 209/3145/15-ц) в зазначено, що «власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».
 
У постанові Верховного Суду від 26.09.2018 р. (справа 757/20129/16-ц) вказано наступне: «у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог».
 
У постанові Верховного Суду від 31.10.2018 р. (справа № 342/134/16-ц) зазначено, що «під час розгляду справи Верховний Суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15- ц, про те, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом спочатку до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
 
Враховуючи те,  що право страхувальника вимагати страхову виплату згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передається потерпілому, то позивач повинен вимагати кошти за майнову шкоду з страхової компанії, а у випадку завершення процедури ліквідації та затвердження ліквідаційного балансу - від МТСБУ.
 
Відповідно до статті 39 зазначеного Законупередбачено випадки, у яких МТСБУ звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду. До таких випадків ліквідація страховика не відноситься.
 
Підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»визначено, що саме МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, у разі недостатності коштів страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та ліквідований для виконання його зобов`язань за договорами страхування цивільно-правової відповідальності.»
 
Враховуючи викладене та мету інституту страхування, приймаючи до уваги, що ліміт страхової відповідальності 50000 грн за мінусом франшизи 500 грн тобто 49500 страхового відшкодування, різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди 358621,29 грн. - 45500 грн буде дорівнювати 309121,29 грн і саме ця сума має бути стягнута судом з відповідача на користь позивача як різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП з урахуванням застрахованої цивільно-правової відповідальності.
 
За таких обставин в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині з новим розподілом судових витрат в зв`язку з порушенням норм матеріального права, оскільки судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню.
 
В іншій частині, в частині стягнення франшизи, витрат на правову допомогу рішення суду не оскаржується.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
Згідно ст.133,141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позов, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 7728,01 грн  судового збору сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва  від 27 червня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньої транспортної пригоди задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньої транспортної пригоди в сумі 309121,29 грн.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7728,01 грн  судового збору.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      В.В. Гуль
 
Судді                                                                         Л.П. Сушко
 
                                                                                   О.І. Сліпченка