ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/6837/20 пров. № А/857/5262/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Онишкевича Т.В., 
за участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М., 
за участю представника позивача                              Орлова Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року, прийняте суддею Крутько  О.В. у місті Львові о 13 годині 21 хвилині, повний текст складено 17.12.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

                                                              встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 181328,00 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року задоволено позов.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, відтак застосуванню підлягає Кодексу законів про працю України.
Право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 17.12.2019 року до дня повної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто до 26.07.2020 року.
Суд звернув увагу на те, що розмір недоплаченої позивачу суми на момент звільнення складав 434589,50 грн. Тобто, розмір недоплаченої суми є більшим, ніж розмір суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відтак, немає підстав для зменшення розміру належної до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який складає 180518,50 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Служба безпеки України подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із  порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом невірно обчислено суму заборгованості позивачу при звільненні, а саме: вказано, що така сума складає 434589 грн. 50 коп. Сума заборгованості перед позивачем, яка була визначена судом складала 56855 грн.92 коп., оскільки грошова компенсація вартості за неотримане речове майно та сума одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби була виплачена позивачу у найкоротші строки при поступленні коштів з бюджету.
Звертає увагу на те, що компенсація вартості за неотримане речове майно не є виплатою, пов`язаною з оплатою праці, така виплата не належить до винагороди за виконану роботу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16 зазначила, що розміщення норм ст. 116, 117  КЗпП України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ним встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, як повинні бути виплачені при їх звільненні. Зазначене унеможливлює застосування ст.117 КЗпП України до затримок при виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
Просить рішення суду скасувати та  ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду щодо застосування до військовослужбовців, які звільняються,  норм ст.ст. 47, 116 та 117 КЗпП України та проведення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Незабезпечення військовослужбовця, що звільняється, станом на день виключення зі списків військової частини, речовим забезпеченням, тягне відповідальність, передбачену ст. 116 та 117 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19).
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 12.08.1998 року по 16.12.2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України.
Наказом першого заступника Голови Служби безпеки України від 06.12.2019 року №1700-ос, ОСОБА_1  звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «а» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України, виключивши його зі списків особового складу, з урахуванням часу на здавання посади, з 16 грудня 2019 року. 

22.06.2015 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 і з цього часу він набув статусу учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Станом на день звільнення 16.12.2019 року Службою безпеки України ОСОБА_1 не виплачені належні йому виплати, в тому числі виплати компенсаційного характеру, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.
Вказані виплати Службою безпеки України здійснені на користь ОСОБА_1 по безготівковому перерахунку на його картковий рахунок в установі банку:
24.12.2019 року - в сумі 61578,13 грн., що становить суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (сума зазначена з відрахуванням податків) та 17.01.2020 року  - в сумі 316155,45 грн, що становить суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (сума зазначена з відрахуванням податків).
Окрім того, станом на день звільнення 16.12.2019 року, ОСОБА_1 Службою безпеки України не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

ОСОБА_1 у лютому 2019 року звернувся до Служби безпеки України із листом, в якому просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, тобто за 70 днів (14 днів х 5 = 70), виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Листом від 10.03.2020 року №21/3/1-С-23/5 Служба безпеки України відмовила ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та виплаті середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, чітко не передбачена законодавством, а відтак, при звільненні ОСОБА_1 , не було достатніх правових підстав для її виплати.
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення із ним повного розрахунку при звільненні, - невиплату на день виключення зі списків (16.12.2019 року) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та не виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік звернувся до суду. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року у справі №380/2635/20 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення із ОСОБА_1  повного розрахунку при звільненні, - невиплату на день виключення зі списків (16.12.2019 року) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та не виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 24690,00 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44. В задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у кількості 70 днів та  стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17.12.2019 року по день подання позовної заяви - 03.04.2020 року у сумі 88235,50 грн – відмовлено.
Станом на день звільнення – 16.12.2019 року Службою безпеки України, ОСОБА_1 не виплачені належні йому виплати, в тому числі виплати компенсаційного характеру, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, грошова компенсація за  невикористані дні додаткової відпустки.

Вказані виплати, Службою безпеки України здійснені на користь ОСОБА_1 по безготівковому перерахунку на його картковий рахунок в установі банку: 
24.12.2019 року - в сумі 61578,13 грн., що становить суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
17.01.2020 року - в сумі 316155,45 грн., що становить суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби;
27.07.2020 року – в сумі 56855,92 грн., що становить суму грошової компенсації за усі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки.
Порядок проходження військової служби в Службі безпеки України урегульований   Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу»,   Законом України «Про Службу безпеки України», Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 227.12.2007 № 1262/2007.

Однак, ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до   Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002   (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, покликання апелянта на неможливість застосування ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин не заслуговує на увагу суду.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 прийшов до висновку, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
 Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
 Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019  у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд зазначає, що позивач не має доводити розмір майнових  втрат. Оцінка таких втрат не має на меті встановлення точного їх розміру. Саме суд наділений правом зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосувавши принцип співмірності та врахувавши недоплачену суму.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995  №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Разом з тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Згідно довідки № 21/2/2-294 від 28.02.2020, виданої Службою безпеки України, позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за жовтень 2019 року (24690,00 грн.) та за листопад 2019 року (24690,00 грн.). Відтак, розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача становить 24 690 грн.
Показник середньоденного грошового забезпечення позивача становить 809,5 грн. (49380,00 : (31 день (жовтень 2019 року) + 30 днів (листопад 2019)) = 809,50 грн.
За період з 17.12.2019 року по 26.07.2020  року було 223 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 180518,50 грн. (809,50 х 223).
Істотність частки компенсації за несвоєчасний розрахунок в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 434589,5 грн./ 24690 грн. = 17,6.

Відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період  з 17 грудня 2019 року по 27 липня 2020 року, який підлягає стягненню, становить 31 771 грн.26 коп. (17,6% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                          постановив:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 380/6837/20 скасувати і прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути зі Служби безпеки України (ЄДРПОУ 00034074) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17 грудня 2019 року по 27 липня 2020 року включно в розмірі 31 771 (тридцять одна тисяча сімсот сімдесят одна) гривня 26 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 08.06.2021 року.