ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи 654/375/20
номер провадження 22-ц/819/1098/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.
суддів: Бездрабко В.О.
                Приходько Л.А.
секретар Дундич А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Литвинова Ігора В`ячеславовича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 26 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Сіянка В.М. зі складенням повного тексту 06.04.2021 року у цивільній справі №654/375/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Негра Лариса Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним
                                         ВСТАНОВИВ:

       У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Негра Лариса Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним.
       В обґрунтування позовної заяви, вказувала, що 15 жовтня 2019 року між нею та відповідачкою, яка є її онукою було укладено договір дарування житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами до нього, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А.
       Позивач зазначає, що помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачкою, мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки є одиноко проживаючою особою, потребує певного піклування, а відповідачка запропонувала їй, що дбатиме про неї за умови, укладення у нотаріуса договору довічного утримання, яким її буде зобов`язано здійснювати догляд за нею, забезпечувати харчуванням і ліками, а вона в свою чергу повинна передати онучці у власність належне їй домоволодіння. Після підписання зазначеного правочину онука переїхала жити до неї, разом з нею в будинок заселився її співмешканець. Декілька днів до неї ставилися добре, дбали про неї, готували їжу, купували ліки. Однак майже відразу ставлення до неї змінилося, та їй було повідомлено, що вона не є власницею будинку та повина його покинути. 04 січня 2020 року вона навіть змушена була викликати поліцію, так як співмешканець онуки вів себе агресивно, вимагав передати йому ще якісь документи та залишити помешкання. Про цю подію вона повідомила свого сина, який знаходиться за кордоном. Після чого онука та її співмешканець покинули житло.
       Отримавши копію підписаного договору, зміст якого прочитати не могла, звернулась до юриста для отримання консультації з приводу змісту та природи договору, та була здивована коли дізналася, що це був не договір довічного утримання, а договір дарування.
       Вважає, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки через свій похилий вік, слабкість зору, потребу у сторонній допомозі помилялася щодо правової природи правочину та обставин, які мають істотне значення, на що вказує домовленість про надання їй матеріальної допомоги відповідачкою, можливість проживати в помешканні.
       Враховуючи викладене, позивачка з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негра Л.А. від 15 жовтня 2019 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості щодо державної реєстрації договору дарування, серія та номер:1559, виданий 15.10.2019 року. 
       Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 26 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
       Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №1559.
       Рішення суду мотивовано тим, що наявними у справі доказами доведено вчинення позивачем договору дарування під впливом помилки.
       Адвокат Литвинов І.І., діючи від імені ОСОБА_1 оскаржив це рішення, подавши апеляційну скаргу, зазначивши, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надав належної оцінки свідченням приватного нотаріуса Негри Л.А., яка зауважувала, що нею роз`яснювалися наслідки укладання договору дарування, відтак на думку апелянта, обставин щодо яких позивачка помилилися та помилки щодо природи спірного правочину не було в дійсності. Вказує на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі №643/17966/14-ц щодо презумпції правомірності правочину, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17; від 12.09.2018 року у справі №353/8252/14-ц та від 21.12.2020 року у справі №357/914/13-ц.
       У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Чухрай В.М., який діє від імені позивачки ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на необґрунтованість її доводів, а рішення суду просить залишити без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Литвинов І.В., підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги з підстав у ній викладених.
Позивач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Чухрай В.М. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Негра Л.А. в судовому засіданні апеляційного суду, просила апеляційну скаргу задовольнити, пояснила, що роз`яснювала позивачці наслідки укладення договору дарування, неодноразово запитувала у неї де вона має намір проживати після укладення договору, на що остання їй повідомляла і стверджувала, що продовжуватиме проживати до своєї смерті в спірному будинку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
       Згідно ч.1 та ч.3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Згідно з ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
       Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада  2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
       Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
       Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
       Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
       Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
       Судом встановлено і вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами до нього, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2018 року, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку (а.с.69,74).
       Сторони у справі визнали той факт, що вказаний житловий будинок є єдиним житлом позивачки.
              15 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, належного позивачці житлового будинку (а.с.5).
               Після укладання договору дарування ОСОБА_2 залишились проживати у вказаному будинку за місцем реєстрації свого постійного проживання та виконувати обов`язки власника.
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування від 15.10.2019 року недійсним із тих підстав, що вона не мала наміру передати належне їй майно безоплатно у власність онуці, оскільки є особою похилого віку, 1939 року народження, є одиноко проживаючою особою, має захворювання та потребує сторонньої допомоги, тоді як відповідачка, яка є її онукою пообіцяла надавати їй таку допомогу. Вважає, що підписуючи спірний договір помилилася щодо природи укладеного договору та прав і обов`язків, які виникнуть після його укладення.
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є племінниками позивачки, пояснили суду, що остання жалілася їм, що їй важко самій проживати, та те, що ОСОБА_1 пообіцяла її доглядати за умови, що вона перепише на неї будинок.
Відповідні обставини виникнення спірних правовідносин також позивач підтвердила і у судовому засіданні апеляційного суду.
Апеляційний суд вважає, що про реальні наміри позивачки на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування свідчить і той факт, що при його укладенні вона наполягала на тому, що продовжуватиме проживати у спірному будинку до своєї смерті, зважаючи на те, що договір дарування не містить відповідних застережень на право проживання дарувальника в житловому приміщенні після його дарування.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції на підставі наявних у справі письмових доказів, встановив, що на час укладання спірного договору 
 ОСОБА_2 виповнилось 80 років, вона є одиноко проживаючою особою, через свій вік та стан здоров`я потребувала допомоги, яку очікувала отримати від своєї онуки внаслідок чого підписала оспорюваний правочин.
Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 при укладенні спірного договору помилилася відносно правової природи правочину, оскільки вважала, що при його укладенні було узгоджено з відповідачкою, яка є її онукою надання останньою їй догляду, як особі похилого віку.
Доводи апеляційної скарги, як такі, що правильних висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню апеляційним судом.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом правових висновків викладених у постановах суду касаційної інстанції, оскільки судом в оскаржуваному рішенні були враховані вимоги відповідних рішень касаційного суду та належним чином застосовані норми матеріального права, однак, із врахуванням обов`язку для сторони у спорі довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, були встановлені фактичні обставини у справі, які вказували на обґрунтованість заявлених вимог позивача.
Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду відсутні.
Повний текст постанови складений 22.06.2021 року.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу адвоката Литвинова Ігора В`ячеславовича, який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 26 березня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом 30 днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                               Л.В.Базіль

Судді:      В.О.Бездрабко

        Л.А.Приходько