Справа № 309/3500/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        11 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача - Кожух О.А.,
суддів                    - Куштана Б.П., Джуги С.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року (головуючий суддя Сідей Я.Я.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – Банк) звернулося до суду з даним позовом, у якому зазначало, що 19.11.2013 між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.com.ua складає договір про надання банківських послуг.
Банк зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредитну картку з установленим кредитним лімітом, зазначеному у наданій позивачем довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, в розмірі 0,0 грн. 
Посилався на те, що згідно з пунктами 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дав право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт, а підписання цього договору є прямою у безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. 
Вказував, що у подальшому, а саме 29.11.2018, відповідачці було збільшено розмір кредитного ліміту до 15000 грн. 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 03.11.2020 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 17 755,28 грн, з яких 14281,68 грн – заборгованість за простроченим тілом кредит; 3473,60 грн – заборгованість за простроченими відсотками. 
Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати.
Рішенням Хустського районного суду від 03.03.2021 позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.11.2013 у розмірі 14 281 грн 68 коп., яка становить заборгованість за простроченим тілом кредиту та судовий збір у розмірі 1690,63 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На це рішення подав апеляційну скаргу Банк у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі 3473,60 грн. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимоги про стягнення відсотків.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір між ОСОБА_1 та Банком було укладено у встановленому законом порядку, шляхом приєднання; договір є обов`язковим до виконання; Банк виконав свої зобов`язання по договору, а відповідач, у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань по договору, повинен сплатити відсотки; зазначає, що розмір відсотків установлено у підписаному відповідачем Паспорті споживчого кредиту, а саме 42% річних поза межами пільгового періоду та 84% при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим відповідач знала про умови щодо сплати відсотків. Зазначає, що у справі яка розглядається відрізняються фактичні обставини з обставинами встановленими у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 №342/180/17, оскільки ОСОБА_1 не заперечує умови договору; встановивши, що відповідач отримав кредит, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків. 
Оскільки ОСОБА_1 рішення суду не оскаржила, апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги – у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення про стягнення тіла кредиту.
ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подавала. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Враховуючи викладене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 13).
В анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг вона згодна отримати шляхом роздрукування із сайту http://privatbank.com.ua. Зазначено, що вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.
Банк у позовній заяві стверджував, що згідно вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 отримала кредитну картку з установленим кредитним лімітом, зазначеному у доданій Банком до позовної заяви довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, розмір якого станом на 19.11.2013 складав 0,0 грн (а.с. 11). 
З довідки про зміну умов кредитування слідує, що у подальшому, а саме 29.11.2018, відповідачці було збільшено розмір кредитного ліміту до 15000 грн. 
До позовної заяви Банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому містяться тарифи щодо чотирьох продуктів – «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD» (а.с.16); додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 17-50).
Відповідно до наданого Банком розрахунку станом на 03.11.2020 Банк нарахував відповідачці заборгованість у розмірі 17 755,28 грн, з яких 14281,68 грн – заборгованість за простроченим тілом кредит; 3473,60 грн – заборгованість за простроченими відсотками. 
Згідно з копією паспорту громадянина України, виданого 17.04.2019 , органом 2124, яка завірена ОСОБА_4 18.09.2020, прізвище позичальниці змінено на « ОСОБА_5 » (а.с.53). 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи позовні вимоги, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також заборгованість за простроченими відсотками, що встановлені договором. 
При цьому Банк не заявляв вимог про стягнення неустойки.
Апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків.
Встановлено, що в анкеті-заяві позичальника від 19.11.2013 процентна ставка не зазначена.
Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, посилаючись на те, що вони є невід`ємними частинами договору.
Однак, позивачем не доведено, яку саме картку отримано ОСОБА_1 із даного переліку, який стосується видів карт «Універсальна», також у анкеті-заяві від 19.11.2013 не вказано, яку саме картку мала намір оформити ОСОБА_1 (а.с.13, 16). 
Банк зазначав, що розмір відсотків установлено у підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту, а саме 42% річних поза межами пільгового періоду та 84% при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (а.с. 14-15).
Проте, підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов про те, що Паспорт споживчого кредиту є складовою договору банківського обслуговування.
При цьому у Паспорті споживчого кредиту зазначено, що зазначена у ньому інформація про загальну вартість кредиту є орієнтовною, а також те, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
Відповідно до Паспорту споживчого кредиту – інформацію про умови кредитування надано 18.09.2020, що свідчить про відсутність підстав вважати його складовою договору банківського обслуговування від 19.11.2013, а зазначена в ньому орієнтовна інформація не може вважатися узгодженими умовами щодо розміру відсотків та порядку їх нарахування на момент підписання анкети-заяви від 19.11.2013. 
У наданому Банком Паспорті споживчого кредиту відсутні будь-які відомості про ОСОБА_6 та з цього документу неможливо встановити, що він стосується відповідачки ОСОБА_6 . Зазначений доказ не підтверджує узгодження сторонами відсоткової ставки за договором про надання банківських послуг від 19.11.2013. 
Матеріали справи не містять підтверджень, який саме Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та які Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи, на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати відсотків саме у розмірах і з порядком нарахування, зазначеному в документах, що додані Банком до позовної заяви.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період – з часу виникнення спірних правовідносин (19.11.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.12.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін щодо розміру відсотків, наданий банком Витяг з Умов та Правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві від 19.11.2013, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 . 
Відтак позивач не довів факту прийняття ОСОБА_1 запропонованих їй умов щодо нарахованого банком розміру відсотків.
У справі, що розглядається Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (розміщені на сайті: https://privatbank.com.ua), які містяться в матеріалах даної справи – не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. 
Таким чином, Банк не довів належними й допустимими доказами тієї обставини, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитом. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення відсотків, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що при підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» N 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Банк вважав, що ним було надано до місцевого суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог та заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 65). 
Оскільки анкета-заява від 19.11.2013 не містить умов про строк повернення кредиту (користування ним), не містить відомостей про отримання конкретної картки (серед чотирьох зазначених на а.с. 16), тому сам по собі розрахунок заборгованості (у якому також є відомості щодо нарахування відсотків) не свідчить про те, що з відповідачем досягнуто домовленості про розмір та порядок нарахування відсотків.
Відтак, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні вимог у частині стягнення відсотків – є правильним.
Виходячи з наведеного та враховуючи межі доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків, відповідно до ст 375 ЦПК України, слід залишити без змін.
Керуючись ст.368, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду від 03 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 червня 2021 року. 

Суддя-доповідач

Судді: