КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Кулікова С.В.
22-ц/824/4937/2021              
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                           Справа № 755/16464/20

25 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кулікової С.В.
суддів                       - Болотова Є.В.
                                  - Олійника В.І.
при секретарі           - Климчук Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Савченко Світлани Іванівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Галагана В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором,-
в с т а н о в и в:
 
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 21 700,00 доларів США на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1996 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який офіційно було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року. Фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою були припинені наприкінці 2004 року. Під час шлюбу 07.04.2003 року позивачем в інтересах сім`ї для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 згідно кредитного договору № КЗН0G015071688 було отримано кредит в АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 37 100,00 доларів США. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивачем за вказаним кредитним договором з урахуванням 14,04% річних в період з листопада 2004 року по 31.05.2007 року погашено борг за кредитом в повному обсязі в сумі 43 400,00 доларів США. Тобто вказана квартира, що є об`єктом спільного майна подружжя, була придбана за рахунок кредитних коштів, оплату яких здійснено лише позивачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року у справі № 761/44318/17 поділено спільне майно подружжя та присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільному майні подружжя від продажу квартири АДРЕСА_1 . Однак вказаним рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано боргові зобов`язання за кредитним договором, судом при поділі спільного майна подружжя не здійснено поділу зобов`язання між подружжям , стягнення певних сум з одного подружжя на користь іншого у зв`язку із погашенням позивачем боргового зобов`язання за свої особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, не було враховано боргові зобов`язання подружжя. Таким чином, враховуючи, що позивачем одноособово виконано зобов`язання за кредитним договором, за яким кошти одержані на придбання спільного з відповідачем майна, але спільні зобов`язання сторін розподілені не були, тому позивач вважає, що половина суми виконаного ним зобов`язання за кредитним договором після припинення шлюбних відносин підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача в розмірі 21 700,00 доларів США, тобто Ѕ частина від суми сплаченого кредиту 43 400,00 доларів США, що є предметом спору.
На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів роз`єднано в самостійні провадження. Виділено в самостійне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором, залишивши номер справи 755/16464/20 (Провадження № 2/755/6512/20). 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що після фактичного припинення шлюбних відносин за кредитним договором від 07.04.2003 року в період з 07 квітня 2003 року по 05 червня 2006 року позивачем був сплачений борг за кредитом у повному обсязі в сумі 45 293,74 доларів США, а відтак квартира була придбана за рахунок кредитних коштів оплату яких було здійснено лише позивачем, і відповідачем на користь позивача підлягає відшкодуванню сума в розмірі 1/2 частки від виконаного кредитного зобов`язання, що складає 22 646,87 доларів США.
Вказував на те, що позивачем на підтвердження наявності солідарного кредитного зобов`язання сторін разом із позовної заявою в якості доказу надано довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 22.10.2020 року про видачу кредиту на придбання нерухомого майна, тому висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутній доказ на підтвердження самостійного погашення позивачем кредитної заборгованості після припинення шлюбних відносин є помилковим. Крім того, в матеріалах справи наявні квитанції на погашення кредиту позивачем, яким суд також не надав належної оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду, тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення суду.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Савченко С.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Даниленко Є.М. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення. Також заперечував проти задоволення клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, посилаючись на те, що такий доказ не був поданий стороною позивача без поважних причин.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в порядку поділу майна подружжя визнано за: ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя. В іншій частині позову - відмовлено. Рішенням суду встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають разом з 2006 року, спільне господарство не ведуть. 
Крім того, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, 02 серпня 2016 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продав квартиру АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 2 625 000,00 грн. Дана квартира була набута відповідачем ОСОБА_1 у власність за договором купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2003 року. Отже, вона була об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін.
За даними довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк» від 04.09.2020 року, від 22.10.2020 року ОСОБА_1 отримав кредит по річній відсотковій ставці 14,04% на придбання нерухомості згідно кредитного договору № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року на загальну суму 37 100,00 доларів США, вид нерухомості: квартира загальною площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кредит погашено в повному обсязі 31.05.2007 року.
Крім того в матеріалах справи наявні квитанції на погашення кредиту позивачем ОСОБА_1 : № 26 від 26.08.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 27 від 26.08.2005 року на суму 400,00 доларів США, № 70 від 24.10.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 71 від 24.10.2005 року на суму 400,00 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідачки 1/2 частини виконаного зобов`язання за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї задля придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні платіжні документи на підтвердження самостійного погашення позивачем кредитної заборгованості після припинення з кінця 2004 року шлюбних відносин із відповідачкою, тому суд позбавлений можливості встановити погашену самостійно позивачем суму кредиту, використаного в інтересах сім`ї, задля подальшого встановлення підстав поділу боргового зобов`язання.
Такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального, враховуючи наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року.
Фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачем припинено наприкінці 2004 року, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року.
Під час шлюбу, 07.04.2003 року ОСОБА_6 , в інтересах сім`ї, для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно кредитного договору КЗН0G015071688 було отримано кредит в АТ «КБ «ПриватБанк» в сумі 37 100 доларів США.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в порядку поділу майна подружжя визнано за: 
ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ; 
ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя. 
В іншій частині позову - відмовлено. 
Таким чином, рішенням суду від 20 січня 2020 року здійснено поділ в рівних частках майна позивача та відповідачки, в тому числі грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_1 .
Однак рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано боргові зобов`язання за кредитним договором, укладеним у 2003 році для придбання квартири по АДРЕСА_1 .
За даними довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк» від 04.09.2020 року, від 22.10.2020 року ОСОБА_1 отримав кредит по річній відсотковій ставці 14,04% на придбання нерухомості згідно кредитного договору № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року на загальну суму 37 100,00 доларів США, вид нерухомості: квартира загальною площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кредит погашено в повному обсязі 31.05.2007 року.
Крім того в матеріалах справи наявні квитанції на погашення кредиту позивачем ОСОБА_1 : № 26 від 26.08.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 27 від 26.08.2005 року на суму 400,00 доларів США, № 70 від 24.10.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 71 від 24.10.2005 року на суму 400,00 доларів США.
Статтею 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом.
Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23,24 Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Внаслідок придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК.
Так, відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними                   є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. 
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Так, до апеляційної скарги представником позивача додано нові докази, а саме виписку згідно договору № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року. В клопотанні про долучення доказів до матеріалів справи, посилалася на поважність обставин неподання такого доказу до суду першої інстанції, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього, оскільки позивач у листопаді 2020 року замовив у АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку згідно з кредитним договором для уточнення виконаного ним зобов`язання за кредитом, однак банк надав таку виписку позивачу лише 28 січня 2021 року, після винесення судом першої інстанції рішення.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та не роз`яснив учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
У частинах першій - третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідним дослідити виписку згідно договору  КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року. 
Як вбачається з виписки, згідно з договором № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року, у період з 07.04.2003 по 05.06.2006 року ОСОБА_1  було зроблено платежів на загальну суму 45 293,74 доларів США.
Доказів на спростування вказаних обставин, зокрема щодо сплати позивачем боргових зобов`язань за кредитним договором, відповідачкою не надано.
Таким чином, з часу розірвання шлюбу і до повного погашення кредитних зобов`язань позивачем  сплачено 45 293,74 доларів США.
Отже, 1\2 частки сплачених платежів, яка є борговим зобов`язанням відповідачки, становить 22 646,87 доларів США.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідачки 21 700,00 доларів США на відшкодування 1/2 частини виконаного зобов`язання за кредитним договором.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 700,00 доларів США (в межах позовних вимог), на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688.
Посилання відповідачки на пропуск позивачем строку позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки його перебіг розпочався з дня, коли рішенням було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка придбана за кредитні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Рішення у справі про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності ухвалено 20 січня 2020 року, а з позовом у даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду 05 листопада 2020 року, тому строк позовної давності не пропущено.
У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявляла відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, хто саме та коли здійснював погашення кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не спростовано жодного доводу позивача щодо сплати ним особисто кредиту, та не надано жодного доказу на підтвердження того, що кредит сплачувався відповідачкою, тоді як відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню, та ухваленням нового судового рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 700,00 доларів США на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688.
Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 15 308,24 грн. (6 123,74 грн. + 9 184,50 грн.).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савченко Світлани Іванівни задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 700,00 доларів США на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688.
Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 15 308,24 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.
 
         Головуючий:                                            Судді: