П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2202/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Шевчук О.П. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

15 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги  Головного управління ДПС у Хмельницькій області  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  05 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про  визнання протиправними та скасування рішення, вимоги, визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (далі ГУ ДПС у Хмельницькій області), в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Хмельницькій області про застосування штрафних санкцій від 21.08.2018 № 0157441305/1049; 
-визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Хмельницькій області про нарахування боргу (недоїмки) №Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року на суму 38075,94 грн.; 
-визнати протиправними дії ГУ ДПС у Хмельницькій області у видачі відомостей та витребувати відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 - нульовий дохід; 
-зобов`язати повернути примусово стягнуті кошти в розмірі 3126 грн ОСОБА_1 ;
-стягнути моральну шкоду. 
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов задоволено частково:
-визнано протиправною та скасовано податкову вимогу ГУ ДПС у Хмельницькій області про нарахування боргу (недоїмки) №Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року на суму 38075,94 грн., в частині нарахування єдиного внеску за І, ІІ квартали 2018 року;
-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 21.08.2018 №0157441305/1049.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка  зазначила, що податкова вимога ГУ ДПС у Хмельницькій області про нарахування боргу (недоїмки) №Д-2541- 23 оскаржена останньою до ДПС України, однак зважаючи на те, що рішення за результатами розгляду скарги не надіслано ОСОБА_1 у строк, встановлений законом, скарга має вважатися такою, що прийнята на користь скаржника. 
Скаржниця також вказала, що роками не подавала звітності про виплачені доходи з ознакою доходу "157" не направляла декларації до податкового органу, при цьому відповідач мав би ініціювати процедуру ліквідації такого ФОП.
Крім того, ОСОБА_1 просила звернути увагу, що відповідач примусово стягує частину її заробітної плати в рахунок оплати ЄСВ та відмовив їй у наданні відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків. 
Мотивами апеляційної скарги відповідача зазначено те, що з метою підтвердження правомірності дій щодо нарахування позивачці єдиного внеску з І-ІІ квартали 2018 року відділом податків і зборів з фізичних осіб здійснено запит щодо надання відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про отримані доходи ФОП ОСОБА_1 в період з січня 2018 року по 30.06.2018 року. На підставі вказаних відомостей встановлено, що 04.04.2018 позивачка звільнена з роботи, а в квітні 2018 працювала лише два дні. 
Відповідач, окрім іншого, вважає помилковими висновки суду першої інстанції в тій частині, що оскільки податковим органом не прийнято та не направлено ФОП ОСОБА_1 впродовж 20-денного строку вмотивованого рішення за результатами розгляду скарги, то скарга позивачки від 28.08.2018 є такою, що повністю задоволена на користь платника податків з наступного за днем закінчення зазначених строків дня, та вказує, що датою отримання ДФС України скарги ОСОБА_1 є 31.08.2018, а тому контрольний термін розгляду скарги-01.10.2018, тоді як рішення про результати розгляду скарги отримане позивачкою 29.09.2018. Як на доказ про отримання ДФС України скарги ОСОБА_1 . Управління посилається на скріншот з ІС "АІС "СКАРГА", долучений до апеляційної скарги. 
25.02.2021 до суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Хмельницькій області (Код ЄДРПОУ:44070171)про заміну відповідача у справі.
Клопотання мотивоване тим, що відповідно до наказу Державної податкової служби України від 24.12.2020 №755, з 01.01.2021 територіальні органи ДПС, утворені як відокремлені підрозділи, розпочинають здійснення повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються як юридичні особи. Таким чином, з 01.01.2021 Державна податкова служба України функціонує як єдина юридична особа, що складається з центрального апарату та територіальних органів, утворених як її відокремлені підрозділи (без статусу юридичних осіб). Отже, на теперішній час функції та повноваження Головного управління ДПС у Хмельницькій області (Код ЄДРПОУ:43142957), перейшли до його правонаступника-Головного управління ДПС у Хмельницькій області (Код ЄДРПОУ:44070171).
Відповідно до ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником.
Враховуючи вищезазначене, клопотання ДПС у Хмельницькій області (Код ЄДРПОУ:44070171 ) про заміну сторони підлягає задоволенню.
Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття Конституційним Судом України рішення у справі №329-2(ІІ)/2019 щодо розгляду Конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради з прав людини 5/7130 (19) від 18.11.2019 щодо відповідності Конституції України положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання, з огляду на таке. 
Ч.1 ст. 236 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для обов`язкового зупинення провадження у справі та строки зупинення провадження, зокрема у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Водночас, позивачкою не наведено жодних аргументів на підтвердження того, що надані до суду докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Апеляційний розгляд справи за клопотанням представника відповідача призначався в режимі відеоконференції через Хмельницький окружний адміністративний суд, однак з технічних причин розгляд справи  в режимі  відеоконференції не відбувся, про що секретарем судового засідання ОСОБА_2 складено відповідну довідку.
Зважаючи на те що розгляд справи неодноразово відкладався в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, а також на строки розгляду апеляційної скарги, визначені ч.1 ст.309 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про доцільність переходу до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань   ОСОБА_1 з 30.05.2000 зареєстрована як фізична особа-підприємець, а відповідно до відомостей  інформаційної системи ДПС України "Податковий блок"- перебуває на податковому обліку в ДПІ у м. Хмельницькому як фізична особа - підприємець з 08.06.2000 за №2265.
Згідно поданої ФОП ОСОБА_1 заяви про застосування спрощеної системи оподаткування №12950/11 від 20.01.2012, остання перебувала на спрощеній системі оподаткування, як платник єдиного податку 2 групи за ставкою 20% з 01.01.2012 по 30.09.2014.
Згідно тверджень відповідача 30.09.2014 позивачку виключено з Реєстру платників єдиного податку на підставі рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку від 30.09.2014 за №216 у зв`язку з наявним податковим боргом протягом двох послідовних кварталів. Станом на 30.09.2014 борг становив 935,75 грн.
17.02.2020  ГУ ДПС у Хмельницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від №Ф-2541-23 про сплату позивачем недоїмки у сумі 38075,94 грн. зі сплати єдиного соціального внеску.
Також, враховуючи, що ОСОБА_1 допущено порушення в частині несвоєчасної сплати (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 23.04.2013 по 20.04.2018 ГУ ДПС у Хмельницькій області застосовано штрафну санкцію до відповідача в розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум та прийнято рішення від 21.08.2018 №157441305/1049 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
Вважаючи вказану вимогу та рішення протиправними позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обгрунтованість. При цьому, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано доказів про виконання нею належним чином вимог закону щодо своєчасності сплати єдиного внеску за період з 2014 по 2017 роки.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464-VI).
Згідно зі статтею 2 вказаного Закону, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
За визначеннями, наведеними у пунктах 2,6 частини першої статті Закону № 2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі-єдиний внесок)- консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом
П.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).
У п. 1 ч.2 ст. 6  Закону № 2464-VI  закріплено, що платник єдиного внеску зобов`язаний  своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (ст.7 Закону № 2464-VI)
Відповідно до п. 11 ст.9  Закону № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
За приписами частин1,3 та 4 ст.25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
П.2 ч.11 ст.25 Закону № 2464-VI унормовано, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Інструкція № 449).
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Розділу IV Інструкції № 449 сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.
За порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону (п. 1, 2 Розділу VII Інструкції № 449).
Вимогами пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції передбачено, що у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2020 відповідачем відносно позивачки винесено вимогу №Д-2541-23  про нарахування боргу(недоїмки) в розмірі 38075,94 грн. 
Обгрунтовуючи свою позицію про правомірність податкової вимоги в частині нарахування недоїмки за період до 01.01.2018  ГУ ДПС у Хмельницькій області у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначило, що до 01.10.2013 року функції адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування виконували органи Пенсійного фонду України. З 01.10.2013 року дані функції були передані Державній фіскальній службі України. Нарахування єдиного внеску проводяться автоматизовано на рівні ДПС України відповідно до Закону України від 08.07.2010 року №2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", всім фізичним особам підприємцям, які не мають пільги, незалежно від системи оподаткування. При передачі особових рахунків платників єдиного внеску, по ФОП ОСОБА_1 був переданий залишок несплачених сум єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн.
21.10.2013 року нарахована сума єдиного внеску 1194,03 грн. за 3 квартал 2013 року.
20.01.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1218,67 грн. за 4 квартал 2013 року.
22.04.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 1 квартал 2014 року.
21.07.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 2 квартал 2014 року.
20.10.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 3 квартал 2014 року.
З 01.10.2014 року переведено на загальну систему оподаткування.
За 2017 рік в ІКП нарахована сума ЄВ в розмірі 8448 грн. із розрахунку мінімальної заробітної плати за 2017 рік (3200 грн. *22%=704 грн. в місяць). 
Отже, з вказаних письмових пояснень  з`ясовано, що до суми боргу по сплаті єдиного внеску, який згідно спірної податкової вимоги складає 38075,94 грн., також ввійшов залишок   несплачених позивачкою сум боргу з єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн. переданий Державній фіскальній службі України після 01.10.2013 органами Пенсійного фонду України. 
Так, станом на дату реєстрації позивачки фізичною особою-підприємцем (30.05.2000) органом, уповноваженим відповідно до Закон №2464-VI вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом був Пенсійний фонд України. 
У зв`язку з набранням чинності Законів України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №404-VII від 04.07.2013 та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №406-VII від 04.07.2013 податкові органи розпочали з 01.10.2013 адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
При цьому, відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №406-VII, процедури адміністрування, які здійснюють органи доходів і зборів, встановлені цим Законом, поширюються на періоди до набрання чинності цим Законом. Заходи адміністрування органами доходів і зборів здійснюються не раніше дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи". Органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування.
Відтак саме ці органи повинні закінчити усі наявні на день набрання чинності Законом  №406-VII процедури (перевірки, узгодження їх результатів та вимог про сплату боргу, оскарження рішень про застосування пені та фінансових санкцій, стягнення недоїмки, тощо), оскільки законодавством не передбачено правонаступництва органами доходів і зборів (податковими органами) в частині обов`язків управлінь Пенсійного фонду України щодо контролю за сплатою єдиного внеску за періоди, в яких останні здійснювали адміністрування цього обов`язкового платежу.
За таких обставин, у податкового органу  були відсутні підстави для прийняття рішень та вимог щодо сплати недоїмки по єдиному внеску нарахованого до 01.10.2013.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 березня 2019 року у справі №813/8164/14.
Вказане свідчить, що відповідачем безпідставно включено до загальної суми боргу за податковою вимогою Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року,  несплачені суми єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн.
Крім того, абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
За змістом абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464-VI встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.
Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору  єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС  як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 06.05.2020 у справі №400/1622/19, від 10.06.2020 у справі №120/1918/19 та від 19.06.2020 у справі №824/876/19.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно звернуто увагу судом першої інстанції, ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець, в І-ІІ кварталах підприємницької діяльності не здійснювала, а в період за який їй нараховано єдиний внесок перебувала у трудових відносинах з ТОВ "УДМ", яким як роботодавцем сплачувався за неї  єдиний внесок, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій контролюючого органу в частині нарахування податкового боргу позивачці за період, коли остання була офіційно працевлаштована.
Частиною 2   статті 77 КАС України   передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Частиною 1   статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України колегія суддів, оцінивши докази, які є у справі погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу №Ф-134-23 від 22 березня 2019 року прийнята відповідачем необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже є неправомірною та такою, що підлягає скасуванню.
Проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку усім доказам у справі в їх сукупності, враховуючи те, що в ході розгляду справи відповідачем не надано достатньо належних доказів на підтвердження наявності у позивачки податкового боргу в сумі, зазначеній у  податковій вимозі №Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року, а саме-на суму 38075,94 грн.
Відносно посилань скаржника як на доказ про отримання ДФС України скарги позивачки  саме 31.08.2018 на скріншот з ІС "АІС "СКАРГА", долучений до апеляційної скарги, колегія суддів вказує на те, що при дослідженні даного доказу встановлено, що останній підтверджує дату отримання скарги ОСОБА_1 не від 28.08.2018, а від 05.03.2020, з зазначенням дати контрольного терміну розгляду-03.04.2020.
Стосовно доводів відповідача в тій частині що згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про отримані доходи ФОП ОСОБА_1 з 04.04.2018 позивачка вже не працювала, колегія суддів вказує на таке.
За своєю правовою природою вимога про сплату боргу (недоїмки) є документом похідного характеру, який виконує інформаційно-попереджувальну функцію і в силу інформативної природи вимоги інформація яка міститься в ній, має відповідати дійсним обставинам справи та ґрунтуватись  на реальних цифрах, оскільки в іншому разі, діяльність ГУ ДПС в Хмельницькій області не буде відповідати положенням частини 2 статті 19 Конституції України.
Як вже було зазначено, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) була прийнята у зв`язку із наявністю у позивачки заборгованості зі сплати єдиного внеску за період з 01.10.2013 року по 30.06.2018 року, однак під час розгляду цієї справи встановлено протиправність нарахування останній недоїмки за період, коли вона була працевлаштована та врахування в суму недоїмки боргу, який утворився до 01.10.2013 року.
Водночас, суд позбавлений можливості самостійно обрахувати суми боргу за виключенням безпідставно зарахованої суми до загального боргу, а також періоду офіційного працевлаштування, а тому вважає за необхідне скасувати оскаржувану вимогу у повному обсязі.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що податковий орган не позбавлений права провести перерахунок зобов`язань з єдиного соціального внеску, без вищезазначених суми та періоду, у порядку та на умовах визначених вимогами чинного законодавства.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання повернути примусово стягнуті кошти в розмірі 3126,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про її передчасність, оскільки повернення примусово стягнутих коштів в розмірі 3126,00 грн.   буде можливо здійснити після узгодження позивачем боргу по ЄСВ згідно оскаржуваних рішень.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції і в частині стосовно безпідставності позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДПС у Хмельницькій області у видачі ОСОБА_1 відомостей та витребувати відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 - нульовий дохід, оскільки як стверджує відповідач, останнім на заяву позивача  від 11.02.2020,  листом №6477/10/22-01-58-05 від 18.02.2020 надано  інформацію про доходи останньої, отримані від підприємницької діяльності за період з 01.01.2019 по 31.12.2019, що не спростовано позивачкою ні  в суді першої, ні апеляційної інстанцій. 
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що хоча нормами КАС України і покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Позивач, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення,  повинен спростувати ці доводи.
Стосовно позовної вимоги  про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вказує на слідуюче.
У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) врегульовано, що  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2020 року у справі №665/49/13-а.
Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Враховуючи, що позивачкою не доведено причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача та спричиненою, на думку останньої, моральною шкодою, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в частині  відмови  у стягненні   моральної шкоди.  
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивачки частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317  КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції в частині та прийняти  в цій частині нову постанову про  задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 7, 52, 77, 90, 236, 242, 243, 250, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішення, вимоги, визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди скасувати в частині визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Хмельницькій області про нарахування боргу (недоїмки) №Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року на суму 38075,94 грн, в частині нарахування єдиного внеску за І, ІІ квартали 2018 року.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області про нарахування боргу (недоїмки) №Д-2541-23 від 17 лютого 2020 року на суму 38075,94 грн. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.