Номер провадження: 22-ц/813/1654/21 
Номер справи місцевого суду: 522/2087/14-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді:  Драгомерецького М.М.,
                                     суддів:  Дришлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                        при секретарі:   Павлючук Ю.В., 

за участю: представника ТОВ «Файненс Компані» - Штокало Т.В.,
 
                у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції переглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Альбатрос» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року за заявою адвоката Іваніва Андрія Романовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» про заміну сторони у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юлія» про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
в с т а н о в и в:
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №522/2087/14 за позовом ПАТ «Омега Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», ТОВ «Альбатрос», ТОВ «Юлія» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 червня 2015 року, позов Публічного акціонерного товариства Омега Банк» задоволено частково. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Альбатрос» на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором № 65/15-Ф від 28 березня 2008 року в розмірі 30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1 279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн; пеня – 3 711 796,19 грн.;
стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Альбатрос» на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором №65/15-Ф від 28 березня 2008 року в розмірі 30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн.;  пеня – 3 711 796,19 грн.;
стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Юлія» на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором №65/15-Ф від 28 березня 2008 року в розмірі 30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1 279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн.; пеня – 3 711 796,19 грн..
Суд вирішив питання щодо розподілу судового збору.
09 вересня 2019 року до суду надійшла заява ТОВ «Файненс Компані» про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юлія» про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив замінити стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит» на ТОВ «Файненс Компані».
Представник заявника ТОВ «Файненс Компані» зазначив, що позивачем по справі був ПАТ «Омега Банк», а ними було виявлено факт нікчемності договору уступки між  ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «ФК «Іпотека Кредит» та є судове рішення, яким договір купівлі-продажу прав вимоги від 31 грудня 2014 року визнано недійсним, та не несе правових наслідків для сторін та інших осіб. 18 лютого 2019 року  відбувся аукціон, за результатами проведення якого сформовано протокол електронного  аукціону, у відповідності до якого, переможцем було визнано ТОВ «Файненс Компані». В подальшому, 07 березня 2019 року між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Файненс Компані» було укладено Договір №1 відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. та зареєстровано в реєстрі за №714. Зазначив, що всі права перейшли до ТОВ «Файненс Компані».
Представник ПАТ «Альбатрос» – Медведєв Ю.В. проти заяви позивача (стягувача) заперечував, зазначав, що ЦПК передбачена заміна сторони виконавчого провадження, а не позивача, також зазначив, що виконавчого провадження не існує, не надано виконавчого листа, не підтвердив належним чином свої справа, а саме, не надано їх оригінали.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року заяву ТОВ «Файненс Компані» про заміну сторони задоволено. Суд замінив сторону у справі №522/2087/14-ц, а саме: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (код ЄДРПОУ 19356840) замінив на Товариство з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» (код ЄДРПОУ 41090620, місцезнаходження м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 10, нежитлове приміщення 60, літ. «А»).
В апеляційній скарзі  Приватне акціонерне товариство «Альбатрос» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово, належним чином та завчасно. Судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси проживання фізичних осіб та реєстрації юридичних осіб, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». 
Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Тому, слід визнати, що сторони самостійно розпорядились своїми процесуальними правами та не з`явились в судове засідання до Одеського апеляційного суду з причин, які не є поважними.
Від представника ПрАТ «Альбатрос» - Медведєва Ю.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його хворобою, однак судова колегія враховує, що у судовому засіданні 10 лютого 2021 року ОСОБА_4 надав свої пояснення щодо поданої ним апеляційної скарги. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу адвоката Іваніва Андрія Романовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані», колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  задоволенню  не  підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно статті 18 ЦПК України, в редакції чинної на час звернення стягувача до суду з заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом
Відповідно до частини 5 статті 15  Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована  особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Частинами 1 та 2  статті 442 ЦПК України передбачено, що, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті  516 ЦК України). 
Усуваючи розбіжності у застосуванні статей  512,  514 ЦК України,  статті 378 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» Верховний Суд України в  постанові від 20 листопада 2013 року у справі №6-122цс13, дійшов правового висновку,   а саме, «виходячи зі змісту статей  512,  514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8  Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви    про заміну стягувача.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ПАТ «Омега Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», ТОВ «Альбатрос», ТОВ «Юлія» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 червня 2015 року, позов Публічного акціонерного товариства Омега Банк» задоволено частково. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Альбатрос» на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором №65/15-Ф від 28 березня 2008 року в розмірі 30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1 279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн; пеня – 3 711 796,19 грн.;
стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Альбатрос» на користь ПАТ « Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором № 65/15-Ф від 28 березня 2008 року в розмірі 30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1 279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн.;  пеня – 3 711 796,19 грн.;
стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Юлія» на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за Кредитним договором №65/15-Ф від 28 березня 2008 року у розмірі  30 320 235, 81 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 2 000 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2013р. (7,993 х 1 дол. США) еквівалентно 15 986 000 грн.; заборгованість по процентам – 1 279 500 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 10 227 043,50 грн.; заборгованість з комісій – 395 396,19 грн.; пеня – 3 711 796,19 грн..
Суд вирішив питання щодо розподілу судового збору.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 червня 2015 року допущено у якості правонаступника позивача ПАТ «Омега Банк» – ТОВ «ФК «Іпотека кредит»  по справі за позовом ПАТ «Омега Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Альбатрос», ТОВ «Альбатрос», ТОВ «Юлія» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
06 липня 2015 року представник ТОВ «ФК «Іпотека кредит» звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа (а.с. 286 т. 1). Приморським районним судом м. Одеси 03 вересня 2015 року було видано 18 виконавчих листів.
До суду 09 вересня 2019 року надійшла заява представника ТОВ «Файненс Компані» про заміну сторони у справі №522/2087/14-ц (а.с. 1-4 т. 2).
Починаючи з 06 липня 2015 року в ПАТ «Омега Банк» триває процедура ліквідації.
Під час здійснення процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №82 від 17 січня 2019 року про затвердження  умов продажу активів ПАТ «Омега Банк» та АТ «Дельта Банк».
До активів, входили у тому числі права вимоги за кредитними договорами 65/15-Ф від 28 серпня 2006 року, 64/15-Ф від 28 серпня 2008 року, а також права вимоги за договорами забезпечення, в тому числі за Договорами поруки №65/П-15-1 від 28 березня 2008 року, №65/П-15-2 від 28 березня 2008 року, №65/П-15-3 від 28 березня 2008 року, укладеними між АТ «Сведбанк Інвест», ТОВ «Юлія», ТОВ «Альбатрос», ВАТ «Альбатрос».
18 лютого 2019 року відбувся аукціон, за результатами проведення якого сформовано протокол електронного аукціону UA-EA-2019-02-12-000004-b. У відповідності до вказаного протоколу, переможцем аукціону було визнано ТОВ «Файненс Компані», 19 лютого 2019 року зазначений протокол було підписано директором ТОВ «Файненс Компані».
В подальшому, 07 березня 2019 року між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Файненс Компані» було укладено Договір №1 відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. та зареєстровано в реєстрі за №714.
З представлених заявником документів вбачається, що ТОВ «Файненс Компані» за результатами укладеного Договору №1 відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 року є правонаступником АТ «Омега Банк», в тому числі набуло право вимоги  за судовим рішенням ухваленим у даній справі.
Задовольняючи заяву про заміну сторони у справі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав заяву представника ТОВ «Файненс Компані» обґрунтованою, заявленою на законних підставах. 
Посилання Приватного акціонерного товариства «Альбатрос» в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд безпідставно задовольнив заяву про заміну сторони виконавчого провадження, не приймається до уваги за таких підстав.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється  на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення  всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із положень статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій   суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України   від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно із положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відтак, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно  не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
На теперішній час заборгованість перед Банком та новим кредитором не погашена, тому виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
До суду апеляційної інстанції ТОВ «Файненс Компані» надав належно посвідчені письмові докази на підтвердження  того, що ТОВ «Файненс Компані» за результатами укладеного Договору №1 відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 року є правонаступником АТ «Омега Банк», в тому числі набуло право вимоги за судовим рішенням ухваленим у даній справі.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При вирішенні справи за аналогічною заявою про заміну сторони виконавчого провадження, у постанові від 15 січня 2020 року у справі №520/4403/14 (провадження №61-19860св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач та боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачавати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого  будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися , зокрема, внаслідок договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина тертя статті 656 ЦК України; (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України; (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Згідно із частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»   (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі вибуття  однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.   Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. У зв`язку з заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, і її заміна новим кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за заявою заінтересованої сторони. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від  20 листопада 2013 року №6-122цс13.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року № 2-3627/09 (провадження № 61-16520сво18) зазначено, «що заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження, суди не звернули уваги на те, що без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватись на будь-якій стадії процесу.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про відсутність правових підстав для заміни сторони».
У постанові від 21 березня 2021 року (провадження №61-17987св20) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №643/4902/14-ц (провадження №61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі №201/8548/16-ц (провадження №61-16059св18), від 15 серпня 2018 року  у  справі №190/2119/14-ц (провадження №61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі №370/2464/17 (провадження 61-39193св18)».
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду    з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий  і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну  відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин  справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya  v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено наступне, «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі     подати до  суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). 
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
В порушення принципу цивільного судочинства – змагальності сторін, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ПрАТ «Альбатрос» не спростовані  доводи заявника. 
Системний аналіз наведених норм права, роз`яснення Верховного Суду України, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення питання, наявних у справі доказів, наданих сторонами у справі,  дає підстави для висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги надані заявником документи у підтвердження заміни кредитора, що є законною  підставою для заміни сторони у справі.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі,   з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення питання про заміну сторони у справі.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у справі  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
                                                             п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Альбатрос»» залишити без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси  від 12 листопада 2019  року  залишити  без  змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 08 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дришлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік