Справа № 148/1409/19
Провадження № 22-ц/801/664/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року	Справа № 148/1409/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №148/1409/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року, повний текст якого складено 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Ковганича С.В.
встановив:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
Ухвалою суду від 13 січня 2021 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог до ОСОБА_2 щодо поділу спільного рухомого майна подружжя, а саме: дивана, м`яких крісел (2 шт), стола, меблевої стінки, дерев`яних стільців ( 3 шт), килима (2 х 2,5 м), доріжки (6 х 1,5 м), люстри, шафи для одягу, комода, тумби під телевізор, телевізора "Samsung", дивана, доріжки (2,5 х 1,5 м), килима (2 х 3 м), музичного центра, меблевого м`якого куточка, килима (2 х 1,5 м), доріжки (3 х 3 м), двухярусного ліжка, дитячої меблевої стінки, укомплектованого комп`ютера, холодильної камери, мікрохвильової печі, газової плити, холодильника "NORD", електродуховки, корови, теля, токарного станка, бензопили, зварювального апарата, електром`ясорубки, перфаратора, бензокоси, лобзіка, доски дубової 2 м? - закрито. 
З врахуванням заяви про внесення змін до прохальної частини позовної заяви, позивач мотивував свої вимоги відносно нерухомого майна тим, що 24 квітня 1999 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Тульчинського районного суду від 20 грудня 2018 року було розірвано.
У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2004 року ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого на момент подання позовної заяви становить 200500 грн.
Основну частину коштів на придбання даного майна він заробив своєю працею на різного роду роботах. Відповідач за весь період сімейного життя взагалі ніде не працювала. Позивач вважає, що будинок був придбаний в період шлюбу, тому належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.
Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу даного житлового будинку, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просив визнати спільною сумісною власністю його та відповідача житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та здійснити його поділ, визнавши за ним право власності на 1/2 його частку.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 , судові витрати з оплати судового збору в сумі 2005 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповного з`ясування обставин справи просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 на адресу Вінницького апеляційного суду не надходив.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Дунаєв І.Б. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити пославшись на доводи зазначені в апеляційній скарзі.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. 
Колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Так, по справі встановлено, що 24 квітня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2018 року було розірвано, про що свідчить копія даного рішення справа №148/1739/18 (а.с.10-11).
В період шлюбу, а саме 04 листопада 2004 року сторонами був куплений житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на відповідача, про що свідчить копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 листопада 2004 року серія ВВМ №256344, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Козловським С.В. (а.с.22), копія витягу з Державного реєстру правочинів від 04 листопада 2004 року №265500 (а.с.25), копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 січня 2008 року №17281841 (а.с.24), копія технічного паспорту на житловий будинок індивідуального фонду по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 від 02 січня 2008 року (а.с.17-21).
Згідно копії домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 (а.с.12-16) сторони з 18 грудня 2009 року зареєстровані в даному будинку.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
У відповідності до п.22, 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 372 ЦК України майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Під час розгляду прави, ні відповідач, ні її представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання житлового будинку виключно за особисті кошти відповідача. Також даний факт не підтверджує і договір купівлі-продажу житлового будинку від 04січня 2004 року, копія якого наявна в матеріалах справи, де відсутні будь-які відомості щодо того, що ОСОБА_2 придбала даний житловий будинок за особисті кошти. Відповідно до умов даного договору продаж вчинено за 2000 грн, інвентаризаційна оцінка - 28674 грн.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано.
В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою:  АДРЕСА_1  є об`єктом права спільної сумісної власності і підлягає поділу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд першої інстанції вірно виходив з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення.
Також суд першої інстанції правильно застосував правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та від 11.11.2019 у справі № 339/116/16-ц, які повністю відповідає висновку суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову. Доводами скарг, які належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 368, 375, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник