КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 757/50206/20-ц	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5739/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
01 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді - Семенюк Т.А
Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна Олеся Владиславівна про визнання правочину недійсним, скасування та поновлення запису про реєстрацію права власності,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ТатарінаО.В.про визнання правочину недійсним, скасування та поновлення запису про реєстрацію права власності. 
В грудні 2020 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
В обґрунтування заяви посилається на те, що 28.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 суму, еквівалентну 647 000 доларів США.
07.07.2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики в сумі 15 538 260, 65 грн., який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва задоволено в повному обсязі.
Вважає, що з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконання умов договору позики від 28.02.2013 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , 23.10.2015 року відчужила квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом спору у даній справі, на підставі безоплатного договору на користь близького родича.
Зазначає, що після відчуження спірного майна у  ОСОБА_5 відсутнє інше майно за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, отжевважає, що існує необхідність вжиття заходів для забезпечення позову ОСОБА_3 , оскільки їх невжиття може призвести до подальшого незаконного відчуження об`єкту нерухомого майна, що є предметом спору, на користь третіх осіб, а це в свою чергу підтверджує існування ризиків істотного ускладнення, або й унеможливлення виконання рішення суду.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_3  до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. про визнання правочину недійсним, скасування та поновлення запису про реєстрацію права власності задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з ухвалою суду,  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 26 січня 2021 року та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що предметом позову в даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договору дарування, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі.
Зазначає, що апелянт не є учасником справи та не бере участь у її розгляді, до ОСОБА_2 позивачем не заявлено жодної позовної вимоги, але оскаржуваною ухвалою накладено арешт саме на майно скаржника, що є прийняттям судового рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі.
Вважає, що застосований захід забезпечення позову у вигляді арешту майна, покладає на апелянта незаконний і необґрунтований тягар, та становить втручання у його право мирно володіти своїм майном.
20 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на апеляційну скаргу в якій представник позивача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що ч. 2 ст. 149 ЦПК України встановлює, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, тобто забезпечення позову допускається до пред`явлення позову, коли не має не тільки осіб, залучених до участі у справі, а не відкрито провадження усправі.
Зазначає, що протокольною ухвалою суду першої інстанції було задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі у якості співвідповідача           ОСОБА_2 , до якого заявлено вимогу відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .
Вважає, що оскільки апелянт не міг приймати участь у розгляді судом першої інстанції питання про арешт майна, але його залучено до участі у справі №757/50206/20-ц, тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява містить обґрунтовані доводи щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Проте, колегія суддів не може погодитись з такимвисновкомз огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Як зазначено уроз`ясненняхпостанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову -  це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з роз`ясненнями п. 4 цієї Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчилися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
З матеріалів справи вбачається, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта квартира АДРЕСА_1 , що є предметом заяви про забезпечення позову, з 18 серпня 2016 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , який на момент постановлення ухвали суду до участі у розгляді даної справи залучений не був.
Факт належності спірної квартири  ОСОБА_2  сторонами в апеляційному суді не заперечувався.
Посилання представника позивача, що скаржника залучено в якості відповідача до розгляду данної справи протокольною ухвалою суду першої інстанції, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в позовній заяві, яка подана до суду на час розгляду заяви про забезпечення позову, позовні вимоги пред'явлено до відповідачів  ОСОБА_8 та  ОСОБА_6 .
Як пояснили сторони в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 було залучено до участі у справі в якості відповідача після постановлення оскаржуваної ухвали, при цьому, представник позивача зазначив, що позовних вимог до ОСОБА_2 не заявлялось.
Забезпечуючи позов шляхом накладення арешту на майно, яке на праві власності належить не відповідачу, а особі, яка не залучена до розгляду справи під час постановлення оскаржуваної ухвали , судом порушено положення статті 150 ЦПК України.  
Враховуючи, що арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, до якої позовні вимоги не заявлено, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні, оскільки власником нерухомого майна, що є предметом розгляду в даній справі є ОСОБА_2 , який на момент постановлення ухвали від 26 січня 2021 року не був відповідачем та якого не залучено до розгляду вказаної справи.
Таким чином, суд першої інстанції в порушенням норм процесуального права постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно особи, яка не залучена до розгляду у справі, а тому вказана ухвалу, в силу вимог п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях, а факт того, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, постановленого за наслідками розгляду його позову, має бути доведеним належними, допустимими та достовірними доказами.
Як вбачається із матеріалів справи позивач, подаючи заяву про забезпечення позову, належним чином не обґрунтував необхідності забезпечення позову, доказів на підтвердження наміру ОСОБА_2 , як нинішнього власника спірної квартири, реалізувати вказане майно не подав та й не зазначив чим такі наміри підтверджуються.
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмовув задоволенні заяви представника ОСОБА_3 -     ОСОБА_4 про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови виготовлений 02 червня 2021 року.

Головуючий

Судді